ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 травня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 741/1494/21

Головуючий у першій інстанції Крупина А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/470/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: директор Носівського НВК «ЗНЗ-ДНЗ» I-III ст.№3 ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2021 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до директора Носівського НВК «ЗНЗ-ДНЗ» I-III ст.№3 ОСОБА_2 , Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Носівської міської ради про скасування наказу, поновлення на посаді вчителя, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (суддя Крупина А.О.), постановлену у м.Носівка,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до директора Носівського НВК «ЗНЗ-ДНЗ» I-III ст.№3 ОСОБА_2 про скасування наказу, поновлення на посаді вчителя, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка є вчителем української мови і літератури Носівського НВК «ЗНЗ-ДНЗ» I-III ст.№3. Наказом директора школи Хоменко Н.О. № 68-к від 05.11.2021 року її відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19. Зазначений наказ позивачка вважає незаконним та просить суд скасувати, поновити її на посаді вчителя та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 13 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст.ст. 175, 176 ЦПК України з наданням строку протягом десяти днів з дня отримання ухвали для усунення викладених в ухвалі недоліків.

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною і повернуто позивачеві. Ухвалу мотивано тим, що у відведений судом строк і станом на час постановлення ухвали недоліків позовної заяви не усунуто належним чином у повному обсязі, а саме: ОСОБА_1 судовий збір за дві вимоги не сплатила, документів, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону, не надала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказану ухвалу суду і ухвалити нове рішення про задоволення позовної заяви. Апеляційна скарга мотивована тим, що 24 грудня 2021 року позивачка на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 13 грудня 2021 року надала суду нову редакцію позовної заяви з усуненими недоліками (внесеними змінами та доповненнями), водночас надала належним чином оформлені копії документів, що виключило необхідність задоволення поданих разом з позовною заявою 07.12.2021 року клопотань. Позивачка вважає необґрунтованими посилання суду в частині сплати судового збору, оскільки суд не взяв до уваги її обґрунтування щодо звільнення від сплати судового збору на підставі ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». ОСОБА_1 , посилається, що згідно із ст.233 КЗпП України за час вимушеного прогулу з роботодавця може стягуватися саме середня заробітна плата, як те зазначено у позовній заяві і це не є наслідком трудових відносин. Також позивачка вказує, що суд першої інстанції не надав їй реквізитів для сплати судового збору. У винесенні ухвали про відмову у відкритті провадження та поверненні позовної заяви з указаних в ухвалі підстав ОСОБА_1 вбачає ухилення суду від розгляду справи такої категорії (відсторонення працівників через відсутність щеплення від Covid-19). Крім того, за доводами позивачки, її 37-річна педагогічна діяльність на посаді вчителя Носівського НВК №3 була і залишається єдиним джерелом доходу. Наразі ОСОБА_1 позбавлена всіх засобів до існування, а подальше перебування у вимушеному прогулі призведе до розриву безперервного педагогічного та страхового стажу і вплине на період та оплату щорічної відпустки.

У відзиві на апеляційну скаргу Відділ освіти, сім`ї, молоді та спорту Носівської міської ради просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу суду залишити без змін. Відповідач погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що вимоги позивачки про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу не є вимогою про стягнення заробітної плати, а отже на неї не поширюються положення п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відділ освіти, сім`ї, молоді та спорту Носівської міської ради вважає, що вимоги ОСОБА_1 про постановлення рішення про задоволення вимог позовної заяви суперечать вимогам процесуального закону, оскільки апеляційна скарга подана на ухвалу про повернення позовної заяви, справа по суті не розглядалася, на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів спір не вирішувався та рішення у справі не виносилося.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 в ухвалі суду першої інстанції від 13 грудня 2021 року зазначено, що позивачем додано копію наказу від 05.11.2021 №68-к «Про відсторонення від роботи Ірини Броварець» та попередження, які не засвідчені належним чином, а також неналежної якості та нечитабельні, через що неможливо ідентифікувати такі докази та з`ясувати їх зміст. Крім того, зазначено, що позивачем до позовної заяви не додано підтвердження про те, що нею не подано іншого позову (позовів) до того ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях, а тому позивачем має бути сплачено судовий збір за заявлені вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення та стягнення середнього заробітку.

Копію ухвали від 13 грудня 2021 року про залишення позовної заяви без руху позивачка отримала 17 грудня 2021 року (а.с.14).

24 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій просила долучити позовну заяву від 23.12.2021 з усуненими недоліками (внесеними змінами та доповненнями) до матеріалів справи. Так, позивачкою було подано виправлену позовну заяву (а.с.16-21), копію наказу №68-к від 05.11.2021 (а.с.22), копію повідомлення (а.с.23, 24), копію трудової книжки (а.с.25), довідку про доходи (а.с.26). При цьому, у вказаній позовній заяві позивачка наголошувала, що заявлені нею вимоги стосуються визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, а не звільнення, і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а не середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що виключає можливість застосування ст.2 Закону України «Про оплату праці» та постанови Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі №910/4518/16.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом, - ст.2 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з абзацом першим частини першої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Пільги щодо сплати судового збору передбачені статтею 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до пункту 1 частини 1 якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

По справі встановлено, що за змістом позовної заяви та наведених позивачкою мотивів нею оспорюється наказ про відсторонення від роботи.

Колегія суддів апеляційного суду бере до уваги, що відсторонення працівника від роботи означає призупинення трудових правовідносин, що полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором, а роботодавця - від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. У разі відсторонення від роботи за працівником зберігається робоче місце. Дія трудового договору не припиняється. За відсутності наказу про звільнення, відсторонення від виконання посадових обов`язків не є звільненням з посади.

Оскільки предметом цього позову є в тому числі оскарження наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, яке по своїй суті є призупиненням виконання позивачкою своїх трудових обов`язків, а не звільненням із займаної посади/роботи/професії, що мало б наслідком вирішення питання поновлення на роботі такого працівника, то доводи апеляційної скарги про наявність пільг по сплаті судового збору, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні до суду із вимогою про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення суперечать суті вищезазначеного положення Закону України «Про судовий збір», враховуючи правову природу заявленої вимоги, і не можуть бути застосовані до позивачки.

Вбачається, що ОСОБА_1 вимог ухвали суду від 13 грудня 2021 року про залишення її позовної заяви без руху не виконала в частині необхідності сплатити судовий збір за вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, отже висновок суду в оскаржуваній ухвалі суду про те, що позивачкою недоліків позовної заяви не усунуто належним чином у повному обсязі, є вірним.

Проте, заслуговують на увагу посилання позивачки щодо наявності у неї пільг по сплаті судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) вказала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України, мають різну правову природу.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Отже, системний аналіз наведеної норми права з урахуванням наведених висновків Верховного Суду дає підстави для висновку, що від сплати судового збору на всіх стадіях судового розгляду справи на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені позивачі виключно стосовно вимог про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, та поновлення на роботі. Водночас, за подання позову із іншими ніж ті, що зазначені позовними вимогами, позивачі повинні сплатити судовий збір.

Хоча вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і не пов`язані з її звільненням (оскільки її було тільки відсторонено від роботи), у своїй позовній заяві позивачка посилалася саме на положення ч.2 ст.235 КЗпП України і вказувала, що фактично оспорюваним наказом її позбавлено можливості продовжувати свою працю та отримувати відповідну заробітну плату, оскільки вона перебуває у вимушеному прогулі.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про те, що на вимогу ОСОБА_1 про оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не поширюються положення п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», є помилковим.

Однак, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення і окремий розгляд вказаних позовних вимог є неможливим, а позивачкою не сплачено судовий збір за основну вимогу, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про неможливість відкриття провадження у справі.

У зв`язку з викладеним, апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: