Справа № 136/2114/21
Провадження № 22-ц/801/800/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 рокуСправа № 136/2114/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області у складі судді Кривенка Д. Т. від 04 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги розподілу природного газу,

встановив:

В листопаді 2021 року Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз»» (далі АТ «Вінницягаз», позивач) звернулось до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги з розподілу природного газу в сумі 3801 грн 82 к., що утворилась протягом 2020 2021 років.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що воно є юридичною особою, яка здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії №811 від 19 червня 2017 року. ОСОБА_1 споживач послуг з розподілу природного газу, але, всупереч Правилам постачання природного газу, затвердженим постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 № 2498, не здійснював оплату за ці послуги.

Рішенням Липовеького районного суду Вінницької області від 04 лютого 2022 року у позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що на підтвердження порушення відповідачем свого зобов`язання перед позивачем, представником останнього було подано суду лише розрахунок на боржника відповідача, згідно з яким загальна його заборгованість за період прострочення грошового зобов`язання складає за надані протягом 2020 2021 років послуги з розподілу природного газу 3801 грн 82 к., який є всього лиш розрахунком, що підлягає перевірці на підставі відомостей, які містяться в інших доказах і самостійного доказового значення не має. Суд відхилив подану стороною позивача довідку про фінансовий стан щодо відповідача, як недопустимий доказ, оскільки вона виготовлена та підписана оператором з уведення даних в ЕОМ ОСОБА_2 , однак має бути підписана посадовими особами (керівником, головним бухгалтером). Інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем у матеріалах справи немає, а можливість збирати такі докази у суду відсутня.

В апеляційній скарзі АТ «Вінницягаз», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про недопустимість доказів надання ОСОБА_1 послуг з розподілу природного газу та заборгованості за їх споживання, тому що облік спожитого природнього газу, фіксування показників приладу обліку, що подаються споживачами природнього газу до оператора газо-розподільної мережі (далі ГРМ) відбувається із застосуванням автоматизованого програмного комплексу, за допомогою якого в електронному вигляді формується довідка про фінансовий стан споживача уповноважено особою (оператором), відповідно, не потребує підпису посадових осіб (керівника, головного бухгалтера).

Суд вийшов за межі свої повноважень, зробивши висновок про неконституційність Указу Президента України від 10 вересня 2014 року № 715/2014 «Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та не дав оцінку факту споживання відповідачем природного газу як дії, що за законом підтверджує приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частини перша та друга статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до довідки АТ «Вінницягаз» «Фінансовий стан розрахунків за послуги з розподілу природного газу» від 08 листопада 2021 року, виготовленої за допомогою відповідного програмного забезпечення, підписаної оператором ОСОБА_2 , яка містить зазначення особового рахунку ОСОБА_1 , ЕІС-коду, адреси домоволодіння, кількості зареєстрованих осіб та індивідуального податкового номера споживача, заборгованість ОСОБА_1 за послуги з розподілу природного газу з січня 2020 року по грудень 2021 року склала 3801 грн 82 к. (а. с. 7).

Згідно з довідкою про фактичний обсяг споживання природного газу по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( ОСОБА_1 ) за період з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року абонентом спожито 1122,51 м куб. природного газу (а. с. 8).

Статтею 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» установлено, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частина 1, пункт 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно з частинами першою, другою статті 40 ЗУ «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором.

Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 19 червня 2017 року № 811 про видачу ліцензії на розподіл природного АТ «Вінницягаз» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території Вінницької області (крім сіл Якушинці і Зарванці Вінницького району, смт Кирнасівка, сіл Одая, Нестерварка, Федьківка, Дранка, Тиманівка, Клебань, Копіївка, хутір Марково Тульчинського району, сіл Пилипи-Борівські, Калинка Томашпільського району, сіл Сокіл, Моївка, Борівка, хутір Грабовець Чернівецького району, села Махаринці Козятинського району, сіл Бухни, Морозівка Погребищенського району), а також території м. Гайворон Кіровоградської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації Акціонерного товариства «Оператор газорозподільчої системи «Вінницягаз».

Укладання договору можливе шляхом вчинення виключно конкретних дій або мовчання, якщо для певного договору не передбачена обов`язкова письмова форма або якщо таке укладення договору передбачено законом (частина друга статті 205 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (стаття 634 ЦК України).

Відповідно до п. 1.3 Типового договору розподілу природного газу, договір розподілу природного газу є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної Споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною в додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього Договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє Споживачу Інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього Договору, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Згідно з п. 4 ч.2 р.3 глави VI Кодексу ГРМ укладення Договору розподілу природного газу між Оператором ГРМ та Споживачем не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Таким чином, для приєднання до умов договору розподілу та фактичного укладення договору споживачу необов`язково мати підписану заяву приєднання, а достатньо здійснити одну із передбачених законодавством дій, а саме:

-сплатити за послуги Оператора ГРМ;

-мати документально підтверджене споживання природного газу.

Отже, оскільки на ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок, № НОМЕР_1 та присвоєний ЕІС-код № НОМЕР_2 , відповідач споживає природний газ, що підтверджується показниками приладу обліку, із заявою до оператора ГРМ про припинення розподілу природного газу не звертався, то є таким, що приєднався до умов договору розподілу, а тому зобов`язаний здійснювати оплату за послуги з розподілу природного газу.

Щодо висновку суду першої інстанції про неконституційність Указу президента України від 10 вересня 2014 року № 715/2014 «Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», то апеляційний суд звертає увагу на таке.

Статтею 19 Конституції України установлений імперативний обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження загальних місцевих судів визначено у частині другій статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини другої статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України. Закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією країни процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності (частина перша статті 152 Конституції України. Перелік актів, щодо конституційності ких Конституційним Судом України здійснюється перевірка, визначено у частині першій статті 150 Конституції України. Аналіз положень цих статей Конституції України свідчить, що до "інших правових актів", про які йдеться в частині другій статті 147, частині першій статті 152 Конституції України, належать, зокрема, правові акти Верховної Ради України, акти Президента України.

Стаття 106 Конституції України закріпила конкретний перелік повноважень Президента України, який на основі та на виконання Конституції і законів України видає обов`язкові до виконання на території України укази і розпорядження. За юридичними ознаками ці акти глави держави можуть мати як нормативно-правовий, так і індивідуально-правовий характер.

Виходячи зі змісту статті 106, частини другої статті 147, частини першої статті 150, статті 152 Конституції України укази і розпорядження Президента України є правовими актами.

Як свідчить зміст положень статей 85, 91 Конституції України, Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України є об`єктом судового конституційного контролю.

Таким чином, у статтях 147, 150 Конституції України визначено межі юрисдикції Конституційного Суду України. За змістом цих статей перевірці на предмет конституційності підлягають, зокрема, правові акти Верховної Ради України, акти Президента України. При цьому серед них не виділено нормативно-правових або індивідуально-правових актів. Тобто до повноважень Конституційного Суду України належить вирішення питань щодо конституційності правових актів Верховної Ради України та Президента України незалежно від того, мають вони нормативно-правовий чи індивідуально-правовий характер.

Такі висновки містяться у Рішенні Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002, справа № 1-14/2002.

Натомість закон забороняє суду при розгляді справ виходити за межі заявлених позовних вимог (частина перша статті 13, частина друга статті 264 ЦПК України).

Частина шоста статті 10 ЦПК України дозволяє суду, у випадку, якщо він приходить до висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, не застосовувати такий закон чи інший правовий акт, а застосовувати норми конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Тобто, при розгляді справ у порядку цивільного судочинства суд при застосуванні закону чи іншого правового акту може прийти до висновку про невідповідність такого закону чи іншого правового акту Конституції України і не застосовувати його у своєму рішенні, а застосувати норми Конституції України як норми прямої дії, але не має права у мотивувальній частині робити висновку про неконституційність закону чи іншого правового акту, вирішення питання щодо конституційності якого належить до компетенції Конституційного Суду України.

Зазначивши про неконституційність Указу президента України від 10 вересня 2014 року № 715/2014 «Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» суд першої інстанції не зазначив які у зв`язку із цим він застосовує до спірних правовідносин норми Конституції України як норми прямої дії, які висновки по суті спору випливають у зв`язку із незастосуванням зазначеного правового акта. До Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності цього Указу Президента не звернувся.

Таким чином суд першої інстанції не лише вийшов за межі установлених Конституцією України та процесуальним законом повноважень суду при розгляді цивільної справи, а й грубу порушив принцип верховенства права, виявив очевидну упередженість щодо позивача у справі, вийшов за межі предмету позову, поставивши під сумнів правову основу діяльності АТ «Вінницягаз» із надання послуг з розподілу природного газу, що є несумісним з основними засадами цивільного судочинства (пункти 1, 2, 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Щодо висновку суду про недоведеність позовних вимог через недопустимість і неналежність наданих позивачем доказів про наявність та розмір заборгованості ОСОБА_1 за послуги з розподілу природного газу, то з ним погодитись також не можна.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Недопустимими є докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Предметом доказування у справ є наявність та розмір боргу відповідача перед позивачем за послуги з розподілу природнього газу. Довідка про фактичний обсяг споживання природного газу містить інформацію про кількість (об`єм) природного газу, спожитого ОСОБА_1 , а довідка «Фінансовий стан розрахунків за послуги з розподілу природнього газу» містить помісячний розрахунок із зазначенням дати, показників лічильника та розміру щомісячних нарахувань. Отже, обидва цих документи містять інформацію щодо предмета доказування, а тому є належними доказами.

Жодних особливостей щодо доказування наявності та розміру заборгованості споживача за послуги з розподілу природного газу закон не встановлює. Довідка «Фінансовий стан розрахунків за послуги з розподілу природнього газу» підписана особою, яка її сформувала, а довідка про фактичний обсяг споживання природного газу, крім того відтиск печатки АТ «Вінницягаз», а тому підстав для висновку про недопустимість цих доказів суд першої інстанції також не мав.

При цьому, якщо суд вважає подані стороною докази недостовірними (стаття 79 ЦПК України) чи недостатніми (стаття 80 цього Кодексу), тобто має сумніви у добросовісносному здійсненні учасником справи своїх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, він може витребувати додаткові докази у позивача на підставі частини сьомої статті 81 ЦПК України.

Таке витребування не суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), а забезпечує досягнення завдання цивільного судочинства справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, яким повинні керуватися суд та учасники судового процесу і яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша, друга статті 2 ЦПК України).

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність факту наявності заборгованості ОСОБА_1 за послуги з розподілу природного газу та її розміру.

Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Проте, ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України), не подав, як і жодних доказів на спростування факту споживання природного газу без сплати за послуги з його розподілу.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки внаслідок невиконання ОСОБА_1 зобов`язання з оплати послуг з розподілу природного газу виникала заборгованість в розмірі 3801 грн 82 к., яку у добровільному порядку він не сплатив, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви та апеляційної скарги АТ «Вінницягаз» сплатило, відповідно 2270 грн 00 к. та 3405 грн 00 к., а тому, ураховуючи повне задоволення вимог позову судом апеляційної інстанції, ці суми підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 04 лютого 2022 року скасувати і ухвалити нове.

Позов Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз», пров. Костя Широцького, 24, м. Вінниця, , заборгованість за послуги з розподілу природного газу у розмірі 3801 (три тисячі вісімсот одна) грн 82 к.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз», пров. Костя Широцького, 24, м. Вінниця, , судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 5675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) грн 00 к.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета