Дата документу 18.05.2022 Справа № 331/4944/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 331/4944/19

Провадження №22-ц/807/1411/22

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2022 року, в складі судді Антоненко М.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, Орендне підприємство Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, Запорізька міська рада, про встановлення юридичного факту,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, Орендне підприємство Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, Запорізька міська рада про встановлення юридичного факту.

В обґрунтування заяви зазначала, що вона з 1961 року мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . В квартиру вона вселилася на підставі ордеру № 877-4 від 19.04.1961 р., виданого її матері ОСОБА_4 , а надалі, разом з синами - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , проживала на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 14.11.2001 р., виданого згідно Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та записано у реєстровій книзі № 284 від 05.12.2001 р. за № р-39260.

На підставі акту обстеження та рішень виконкому Запорізької міської ради про затвердження цих актів від 08.12.1986 р. рiшенням виконкому ЗMP № 12 вiд 22.01.1987 р. будинок АДРЕСА_2 визнаний "ветхим" (фактичний знос конструкцій більш ніж

на 65%, невідповідність Житлових приміщень санітарним вимогам тощо).

На підставі пункту 2 рiшення виконкому ЗMP № 12 від 22.01.1987 р. будинок було

внесено до переліку ветхих, в яких забороняється повторне заселення.

Фактично за адресою: АДРЕСА_2 знаходяться лише

один житловий будинок 1885 року забудови, який згiдно рiшення виконкому ЗМР № 8 від

31.01.2007 р. є пам`яткою архітектури («Житловий будинок Е.Р.Рац», забудова кінця 19

століття).

За даними первинної реєстрації будинку у 1951 році та подальшої у 1994 році будинок АДРЕСА_2 в цілому житловий, про що внесено запис до реєєстрової книги № 1р за № 166, що також підтверджується даними з інвентарної справи за 1949 рік.

У 2001 році вона готувала документи на приватизацію згідно технічного паспорту квартири та ордеру, де вказана адреса: АДРЕСА_1 .

Реєстрація її та синiв за адресою проживання в паспорті також вказана адреса: АДРЕСА_1

14.11.2001 р. вона і члени її родини отримали свідоцтво про право власності на квартиру за АДРЕСА_3 , в якому вже вказано іншу адресу: з`явилися літера А та цифра 1.

Їх сусідам з квартири АДРЕСА_4 було видано свідоцтво із зазначенням правильного номеру будинку, без усіляких літер і позначок.

Надалі, при сплаті комунальних послуг з`ясувалося, що за вказаною адресою є ще один Будинок під літерою «А» та іншими мешканцями, тобто не " АДРЕСА_1 , а АДРЕСА_5 ».

Інвентарна справа на будинок, яка зберігається в ЗМБТІ, має численнi виправлення (номер будинку, 1969 рік забудови замість 1885, 30-50% зносу замість 65 % і т.ін.), причому цi змiни не обгрунтованi будь-якими рiшеннями органу місцевого самоврядування з приводу зміни адреси, або ж змінами у розташуванні будинку, добудовою або реконструкцією окремих частин.

Виходячи з даних інвентарної справи ЗМБТІ будинку з АДРЕСА_6 не існує. На її звернення до Жовтневої районної адміністрації про виправлення адреси у свідоцтві про право власності вона отримала відповідь, що Жовтнева районна адміністрація ліквідована, а нова установа не є її правонаступником і здійснює лише консультації.

Отже, у правовстановлюючому документi на квартиру невірно записано адресу

будинку, тобто замість АДРЕСА_5 , вказана АДРЕСА_7 .

Наявність розбіжності в написанні адреси будинку у правовстановлюючому документі і фактичній адреси будинку у правовстановлюючих документах перешкоджає заявниці і членам її родини вільно та на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю.

Суперечність між даними інвентарної справи і іншими офiцiйими даними про адресу будинку, в якому вона проживає, неможливо усунути iншим способом, ніж звернення до суду.

Підставою звернення до суду на захист своїх прав є встановлення юридичного факту - належності їй житла за фактичною адресою, в якому вона мешкає на підставі правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на житло, так як будинку за адресою, вказаною у свідоцтві про право власності, не існує. Наразі немає спору з будь-якими особами ані щодо права власності на житло, ні щодо порядку користування квартирою як об`єктом нерухомості, відповідний спір про право з ЗМР або ОП "ЗМБТІ" відсутній.

Саме визначення місця проживання у багатьох випадках є умовою повної реалізації

громадянином передбачених законом прав і законних інтересів.

Від встановлення факту проживання особи за певною адресою залежать реалізація цією особою прав: на місце проживання (ст. 310 ЦК України), на пенсійне забезпечення,

на отримання соціальних послуг; на своєчасне і повне отримання поштової кореспонденції; на профільне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я, що обслуговують лише певну територію, на участь у виборчому процесі.

В даному випадку від встановлення юридичного факту залежить можливість володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним майном самостійно та на власний розсуд.

Встановлення факту наявності лише одного будинку з адресою: АДРЕСА_6 , потрібно заявниці також: для встановлення фактичної адреси будинку, часу його забудови і стану конструкцій, з подальшим вирішенням у встановленому законодавством порядку питання або про відселення мешканців, або про здійснення капітального ремонту; для внесення виправлень до свідоцтва про право власності на житло; для внесення виправлень до реєстрової книги № 284 від 05.12.2001 р.,

для внесення фактичноi адреси мешканців до особових рахунків, що ведуться підприємствами - постачальниками комунальних послуг.

Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_1 просить суд встановити дійсність наступного факту, що має юридичне значення: наявність за адресою: АДРЕСА_6 лише одного житлового будинку з наступними характеристиками: 1885 рiк забудови, має статус ветхого із зносом конструкцій більше, ніж на 65%, не відповідає санітарним вимогам і є пам`яткою архітектури місцевого значення міста Запоріжжя.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2022 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвали нове рішення, яким задовольнити заяву.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у цій справі не вирішувалось питання про встановлення адреси будинку, вона просила встановити лише факт існування будинку саме з тим номером, який було первісно вказано в інвентаризаційній справі, рік його забудови та інші фактичні дані. Орган місцевого самоврядування не наділений правом вносити зміни до інвентаризаційної справи, зокрема уточнювати рік забудови або інші параметри забудови, тому висновок суду про те, що встановлення вказаного юридичного факту є узурпацією влади державних органів, є помилковим. Суд не надав належної оцінки тій обставині, що їй було видано свідоцтво про право власності, яке взагалі не стосується її будинку і в якому зазначено неіснуючу адресу. Суд не встановив, на якій обставині було внесено зміни до даних інвентарної справи, оскільки без будь-яких рішень виконкому змінено адресу будинку та навіть рік забудови.

Учасники справи не скористались правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали письмове про розгляд справи без їх присутності, просять апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники справи повідомлені про місце, дату та час розгляду справи, проте до апеляційного суду не з`явились, причини неявки не повідомили.

Колегія суддів, ураховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, виходив з того, що заявником не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження того, що зазначення в свідоцтві про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.11.2001 в написанні адреси будинку літ А-1 перешкоджає їй та членам її родини вільно та на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю. Також заявник наполягає на встановленні судом факту, вирішення якого віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування та державних органів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що при встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм цивільного процесуального закону, зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Згідно із ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що "у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, особа, відповідно до вимог статті 318 ЦПК України, вказує мету встановлення юридичного факту, яка дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 просила встановити дійсність наступного факту, що має юридичне значення: наявність за адресою: АДРЕСА_6 лише одного житлового будинку з наступними характеристиками: 1885 рiк забудови, має статус ветхого із зносом конструкцій більше, ніж на 65%, не відповідає санітарним вимогам і є пам`яткою архітектури місцевого значення міста Запоріжжя.

ОСОБА_1 зазначала, що встановлення факту наявності лише одного будинку з адресою: АДРЕСА_6 , потрібно: для встановлення фактичної адреси будинку, часу його забудови і стану конструкцій, з подальшим вирішенням у встановленому законодавством порядку питання або про відселення мешканців, або про здійснення капітального ремонту; для внесення виправлень до свідоцтва про право власності на житло; для внесення виправлень до реєстрової книги № 284 від 05.12.2001 р., для внесення фактичноi адреси мешканців до особових рахунків, що ведуться підприємствами - постачальниками комунальних послуг.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Проте, ОСОБА_1 не доведено необхідність встановлення вказаного нею факту, а також, що від його встановлення залежить виникнення, зміна або припинення її особистих чи майнових прав.

Заявницею не обґрунтовано, яким чином, в результаті встановлення вказаного нею факту буде відновлено порушене, на її думку, право на вільне володіння, розпорядження її власністю.

Так, заява обґрунтована тим, що у свідоцтві про право власності на квартиру АДРЕСА_3 від 14.11.2001 р. допущена помилка, а саме зазначено, що квартира за адресою: АДРЕСА_7 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 . Проте, у 2001 році вона подавала документи на приватизацію квартири за адресою, згідно технічного паспорту та ордеру: АДРЕСА_1 . Крім того, згідно паспортних даних, вона, а також її сини зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд не надав належної оцінки тому, що в свідоцтві про право власності № НОМЕР_1 від 14.11.2001 р. зазначено неіснуючу адресу, а оскільки жодний нормативний акт не передбачає порядку внесення змін до такого свідоцтва або його анулювання з тих підстав, що внесено неправильну адресу, єдиним способом вирішення зазначеної проблеми є звернення до суду в порядку окремого провадження з відповідною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Так, помилкове зазначення адреси у свідоцтві про право власності може бути усунене шляхом виправлення помилки органом, який видав правовстановлюючий документ на підставі відповідної заяви. Якщо орган, який видавав правовстановлюючий документ, ліквідований, а орган, у якому перебуває архівна реєстраційна справа, не наділений повноваженнями виправляти такі помилки, виправлення помилки можливе у судовому порядку шляхом встановлення факту, що має юридичне значення.

Проте, ОСОБА_1 , посилаючись на наявність помилки в свідоцтві про право власності № НОМЕР_1 від 14.11.2001 р., а саме в зазначенні адреси квартири, яка належить їй на праві спільної сумісної власності, просить у заяві встановити факт, який не відповідає змісту порушеного, на її думку, права вільного розпорядження її власністю.

Заявницею не обґрунтовано, яким чином встановлення факту наявності лише одного будинку з адресою: АДРЕСА_6 , (з наступними характеристиками: 1885 рiк забудови, має статус ветхого із зносом конструкцій більше, ніж на 65%, не відповідає санітарним вимогам і є пам`яткою архітектури місцевого значення міста Запоріжжя) забезпечить реальне поновлення її прав.

ОСОБА_1 , зазначаючи про те, що її право вільного розпорядження власністю порушено тим, що у свідоцтві про право власності вказано неправильну адресу, водночас метою встановлення вказаного нею факту також зазначає внесення виправлень до свідоцтва про право власності на житло; внесення виправлень до реєстрової книги № 284 від 05.12.2001.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальнее поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Отже, встановлення вказаного у заяві факту не тягне за собою виникнення, зміну або припинення особистих чи немайнових прав заявника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ураховуючи, що ОСОБА_1 просить встановити факт, який не відповідає змісту права, про порушення якого вона зазначає, а також нею не обґрунтовано, яким чином, в результаті встановлення вказаного нею факту буде відновлено порушене, на її думку, право на вільне володіння, розпорядження її власністю, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви є правильним.

Інших належних, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2022 рокув цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 травня 2022 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова