Справа № 229/1361/22
Провадження № 2/229/690/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 р. м.Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Панової Т.Л.

за участю секретаря судового

засідання Чорної Є.М.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу батька,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Дружківської міської ради ,

ВСТАНОВИВ:

позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до усіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського союзу, Сполучених штатів Америки, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Грузії, Ізраїль, Німеччини без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини- ОСОБА_2 , терміном з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.

Обгрунтовує вимоги таким. Вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 08.09.2007р по 04 грудня 2012року. В шлюбі в них народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 донька ОСОБА_3 .

27 червня 2015року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на ОСОБА_1 .

Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов"язків, зокрема не приймає участі у вихованні доньки, не піклується про її здоров"я, фізичний, духовний, моральний розвиток та взагалі не спілкується з дитиною.

Аліменти на утрмиання дитини не сплачує, у зв"язку з чим відносно відповідача порушено кримінальне провадження за ч.1 ст. 164 КК України.

Вона має намір тимчасово виїхати за кордон для відпочинку та оздоровлення дитини. Разом з тим , відповідач на неодноразові звернення з проханням надати дозвіл на виїзд дочки за кордон категорично відмовляється.

На даний час, з початку війни, вона з донькою проживає у м.Києві, зв"язок з відповідачем втрачено, вони з ним не спілкуються.

Оскільки у неї є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, беручи до уваги той факт, що відсутні будь-які обмеження чи заборони, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування та відповідач не надав відповідної згоди, керуючись інтересами дитини, з метою оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, вважає позов обгрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Ухвалою суду від 08 серпня 2022р прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відкрито провадження у цивільній справі. Визначено розгляд справи проводити в загальному порядку позовного провадження. Призначено підготовче засідання. (а.с.20-21)

Ухвалою суду від 23 серпня 2022р закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька, до судового розгляду по суті. (а.с.26)

Ухвалою суду від 13 грудня 2022року відмовлено у прийнятті заяви позивача ОСОБА_1 про зміну предмету позову, яка подана в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги і просить позов задовольнити з підстав викладених в ньому. При цьому пояснила, що на сьогоднішній час вона ще не знає куди бути їхати з дитиною на відпочинок.

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що позивачка взагалі не зверталася до нього з питанням щодо надання дозволу. Якщо суд вирішить, він не заперечує щодо такого дозволу.

Дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задовленню виходячи з такого.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ст. 12 ЦПК України)

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (ст.13 ЦПК України)

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ст. 76 ЦПК України)

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (ст. 80 ЦПК України)

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (ас14)

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Дружківського міського суду від 04 грудня 2012 року (а.с.13).

Позивачка зареєстрована в АДРЕСА_1 . 16.05.2022р взята на облік внутрішньо переміщенної особи і фактично проживає в АДРЕСА_2 . Донька ОСОБА_3 , також взята на облік як внутрішньо переміщена особа і фактичн проживає в АДРЕСА_2 . (а.с.10-11)

Відповідач зареєстрований і проживає в АДРЕСА_3 .

Позивачка стверджує, що зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, але не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зверталася до відповідача з вимогою надати нотаріально завірену згоду на виїзд дитини за кордон, і відповідач відмовив у наданні такого дозволу.

Позивач не зазначає в своїх вимогах часового проміжку перебування на території інших країн за кордоном. Крім того просить надати такий дозвіл у термін до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами законодавства закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція).

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до п. 3 вищеназваних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 4 зазначених вище Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Отже вказаними вище Правилами встановлено, що якщо один із батьків дитини, який надає дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, має право володіти інформацією про те, до якої держави виїжджає дитина та на який час.

Тобто при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України.

Надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку законодавством України не передбачено.

При цьому, позовні вимоги не містять конкретної дати виїзду дитини з України у супроводі матері та відповідно конкретної дати повернення в Україну.

Надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству.

Суд вважає, що не зазначення позивачкою конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановлення обов`язкових обставин, зокрема, чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, а не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов Жолондієвської є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягується.

Керуючись ст.ст. 2,4,5,10-13,76-82,89,263-265,268,273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу батька, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Дружківської міської ради, відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання в 30денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 13 грудня 2022року.

Суддя: Т.Л.Панова