Постанова

Іменем України

11 травня 2022 року

м. Київ

справа № 754/14608/19

провадження № 61-10805св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Шевченківський районний суд міста Києва, Офіс Генерального прокурора, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Йосипов Андрій Анатолійович, на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Сержанюка А. С., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Шевченківського районного суду міста Києва, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, а також актами, що визнанні неконституційними.

На обґрунтування позову посилалася на таке. Головним слідчим управлінням Служби безпеки України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000245, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 19 серпня 2015 року за підозрою її та ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 109, частиною першою статті 14, частиною другою статті 28, частиною першою статті 109, частиною першою статті 14, частиною другою статті 28, статтею 112, частиною першою статті 14, частиною третьою статті 258, частиною першою статті 258-3 та частиною другою статті 28, частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

23 березня 2018 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Сидорова С. В. задоволено клопотання старшого слідчого Головного слідчого управління Служби безпеки України Томусяка О. С., погоджене з прокурором відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України Банником О. С., про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до неї як підозрюваної у кримінальному провадженні від 19 серпня 2015 року № 0000245 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави та взято її під варту в залі суду.

15 травня 2018 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Слободянюка П. Л. продовжено строк тримання її як підозрюваної під вартою до 13 липня 2018 року.

22 травня 2018 року Апеляційним судом міста Києва у задоволенні апеляційної скарги її захисників на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 15 травня 2018 року відмовлено, ухвалу залишено без змін.

Також 22 травня 2018 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва відмовлено у клопотанні її захисника щодо зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт та щодо застосування особистої поруки.

13 липня 2018 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Бігуль В. В. продовжено строк тримання її як підозрюваної під вартою до 07 вересня 2018 року та відмовлено у задоволенні клопотання сторони її захисту у застосуванні до неї міри запобіжного заходу у виді особистої поруки.

09 серпня 2018 року Апеляційним судом міста Києва апеляційну скаргу її захисників на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 13 липня 2018 року залишено без задоволення, у застосуванні до неї як підозрюваної більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою відмовлено.

30 липня 2018 року матеріали досудового розслідування стосовно неї та ОСОБА_2 виділені з кримінального провадження № 0000245 в окреме провадження № 0000237 та сторону захисту повідомлено про завершення досудового розслідування відповідно до статті 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) та надання доступу до матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000237 за підозрою її та ОСОБА_2

04 вересня 2018 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва продовжено строк тримання її під вартою без визначення розміру застави до 30 жовтня 2018 року та у задоволенні клопотання сторони її захисту у застосуванні до неї міри запобіжного заходу у виді особистої поруки відмовлено.

25 жовтня 2018 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва продовжено строк її тримання під вартою до 23 грудня 2018 року та у задоволенні клопотання сторони її захисту у застосуванні до неї міри запобіжного заходу у виді особистої поруки відмовлено.

18 грудня 2018 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва продовжено строк її тримання під вартою до 15 лютого 2019 року.

14 березня 2019 року Апеляційним судом міста Києва апеляційну скаргу її захисників на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року залишено без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

11 лютого 2019 року ухвалою Верховного Суду кримінальне провадження № 0000237 за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 направлено на розгляд зі Слов`янського міськрайонного суду Донецької області до Чернігівського районного суду Чернігівської області.

15 лютого 2019 року Чернігівським апеляційним судом винесено подання про визначення територіальної підсудності кримінального провадження № 0000237 за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Верховного Суду та цією ж ухвалою, в порушення вимог статті 404 КПК України, продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 60 днів, до 15 квітня 2019 року.

25 лютого 2019 року Верховним Судом кримінальне провадження щодо обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 направлено з Чернігівського районного суду Чернігівської області до Солом`янського районного суду міста Києва.

08 квітня 2019 року Київським апеляційним судом за поданням в.о. голови Солом`янського районного суду міста Києва обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 направлено до Дарницького районного суду міста Києва.

12 квітня 2019 року Київським апеляційним судом за поданням голови Дарницького районного суду міста Києва обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 направлено на розгляд до Броварського міськрайонного суду Київської області.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року у справі № 243/885/19 (провадження № 11п/824/304/2019) встановлено, що ухвалою колегії суддів Чернігівського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року незаконно продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв`язку із чим обвинувачені утримуються під вартою незаконно та доручено Генеральному прокурору України та Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини провести розгляд фактів, викладених у заявах захисників та обвинуваченої ОСОБА_1 , щодо незаконного тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_1

16 квітня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були звільнені з під варти у зв`язку із закінченням строку тримання під вартою.

Відповідно до ухвал Шевченківського районного суду міста Києва про застосування до ОСОБА_1 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою, основною підставою для застосування заходу у виді тримання під вартою, відмови стороні захисту у застосуванні до підозрюваної ОСОБА_1 запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, було вказано, що частиною п`ятою статті 176 КПК України визначено, що запобіжні заходи не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України, а тому до ОСОБА_1 не може бути застосований альтернативний запобіжний захід.

Шевченківським районним судом міста Києва 23 березня 2018 року під час розгляду клопотання про застосування до підозрюваної ОСОБА_1 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а в подальшому 15 травня 2018 року, 13 липня 2018 року, 04 вересня 2018 року, 25 жовтня 2018 року, 18 грудня 2018 року під час розгляду клопотань про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_1 та Чернігівським апеляційним судом 15 лютого 2019 року під час розгляду клопотання про продовження тримання під вартою, не були взяті до уваги доводи сторони захисту ОСОБА_1 щодо неправомірності застосування лише положень частини п`ятої статті 176 КПК України, оскільки обмеження щодо неможливості застосування певних запобіжних заходів до підозрюваних у вчиненні певних злочинів є такими, що порушують принцип рівності осіб перед законом.

Позивачка вважала, що враховуючи практику Європейського суду з прав людини, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та рішення Конституційного Суду України від 25 червня 2019 року, можна стверджувати, що рішенням Конституційного Суду України встановлено факт неправомірності застосування 23 березня 2018 року Шевченківським районним судом міста Києва до ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та подальше його продовження до 15 квітня 2019 року.

З огляду на викладене, позивачка вважала, що незаконними рішеннями Шевченківського районного суду міста Києва їй було завдано значної майнової (матеріальної) та моральної (немайнової) шкоди внаслідок незаконного застосування запобіжного заходу - тримання під вартою, а тому позивачка просила стягнути за рахунок Державного бюджету України майнову шкоду у розмірі невиплаченої заробітної плати за період з 22 березня 2018 року до 16 квітня 2019 року у розмірі 454 596,00 грн та моральну шкоду у розмірі 678 279,42 грн, а також витрати, пов`язані з залученням експерта, у розмірі 4 173,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 600 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того що позивачка не довела, що відповідно до пункту1-1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»у неї виникло право на відшкодування шкоди, оскільки вона не надала суду беззаперечних доказів, що підтверджують незаконне її засудження або незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, або незаконне взяття і тримання під вартою, або незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, або незаконного накладення арешту на майно, або незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права позивачки.

Водночас, враховуючи наявність підозри, пред`явленої позивачці у вчиненні кримінального правопорушення, зокрема передбаченого частиною першою статті 109 КК України, та застосування згідно з частиною п`ятою статті 176 КПК України виключно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як до осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1,

258-258-5, 260, 261 КК України, який в подальшому за конституційною скаргою, в тому числі позивачки, рішенням Конституційного Суду України від 25 червня 2019 року № 7-р/2019 було визнане неконституційним, суд першої інстанції вважав, що наявні підстави для відшкодування шкоди завданої позивачці, відповідно до статті 152 Конституції України.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням вимог розумності і справедливості, розмір завданої моральної шкоди, у зв`язку з визнанням неконституційним положення частини п`ятої статті 176 КПК України, необхідно визначити у розмірі 600 000,00 грн.

Суд першої інстанції не вбачав підстав для відшкодування майнової шкоди позивачці у виді не виплаченої заробітної плати за період тримання під вартою з 22 березня 2018 року до 16 квітня 2019 року, оскільки застосування судом до позивача іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, наприклад домашній арешт, також позбавило можливості здійснювати повноваження народного депутата України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року скасовано, провадження у цій справі закрито.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що предметом спору у цій справі є відшкодування майнової шкоди у виді невиплаченої заробітної у розмірі 454 596,00 грн за період тримання під вартою, з 22 березня 2018 року до 16 квітня 2019 року, коли ОСОБА_1 була обрана народним депутатом України, тобто перебувала на публічній службі, а також відшкодування моральної шкоди у зв`язку з визнанням нормативного акта неконституційним.

Апеляційний суд виснував, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачкою публічної служби, в тому числі і з питань виплати заробітної плати. Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства, тому апеляційне провадження підлягає закриттю.

На думку апеляційного суду, аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162цс19).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У червні 2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Йосипов А. А., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

На обґрунтування касаційної скарги посилалася на таке.

Суд в оскаржуваній ухвалі дійшов помилкового висновку, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачкою публічної служби як народного депутата, виплати заробітної плати.

У спорі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними за її позовом, ні сама позивачка, ні жоден з відповідачів не є публічним органом чи посадовою особою публічного органу, які здійснюють управлінські функції.

Позивачка не оскаржувала клопотання прокурора про застосування та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, саме як рішення публічного органу при здійсненні ним публічно-владних управлінських функцій, та не оскаржувала ухвали слідчих суддів Шевченківського районного суду міста Києва про застосування та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, саме як рішення публічного органу при здійсненні судом публічно-владних управлінських функцій. Такі клопотання та ухвали слідчого про застосування та продовження запобіжного заходу не можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства, оскільки порядок їх оскарження регулюється нормами КПК України. Не оскаржувала позивачка також будь-яких рішень, дій чи бездіяльності Державної казначейської служби України, саме як рішення публічного органу при здійсненні Державною казначейської службою України публічно-владних управлінських функцій.

У спорі щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої особам актами, що визнані неконституційними, жоден з відповідачів не здійснює публічно-владні управлінські функції, спір також не виник у зв`язку із виконанням або невиконанням кимось з відповідачів управлінських функцій. Жодна із сторін у спорі не надавала адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно сторону у спорі, відповідно і спір не міг виникнути у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг. Жодна із сторін у спорі не є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму, відповідно і спір не міг виникнути у зв`язку із порушенням виборчих прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. Отже, відсутні всі три складові, передбачені пунктом 2 частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) для визначення поняття «публічно-правовий спір».

При зверненні до Деснянського районного суду міста Києва позивачка не заявляла вимог про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, про оплату за час вимушеного прогулу, чи інших вимог, пов`язаних із вирішенням трудового спору, що виник між нею як працівником та Верховною Радою України як власником або уповноваженим органом.

Отже, помилковим є висновок Київського апеляційного суду, що спір, який виник між сторонами у справі, а саме відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними, стосується проходження позивачкою публічної служби.

У позові про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої заявниці актами, що визнані неконституційними, сума у розмірі 454 596,00 грн, зазначена як доходи, які вона могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а не як вимога про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, чи стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В оскаржуваній ухвалі апеляційний суд послався на нерелевантний висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17.

Скасувавши рішення суду першої інстанції та закривши провадження у справі, апеляційний суд фактично відмовив в доступі до суду, оскільки позивачка має повторно звертатися з аналогічним позовом до адміністративного суду, який у розумінні статті 6 Конвенції завідомо не є судом, установленим законом.

Судове рішення також оскаржується з підстав неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 9901/787/18, від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі № 263/5125/18, від 13 листопада 2019 року у справі № 638/14694/18; необхідності відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

Підставою відкриття касаційного провадження у справі є підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, - неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2022 рокусправу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, в тому числі ухвали суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Так, ОСОБА_1 звернулася з позовом до Шевченківського районного суду міста Києва, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй, на її думку, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, а також актами, що визнанні неконституційними, посилаючись на порушення закону, допущені Шевченківським районним судом міста Києва 23 березня 2018 року під час розгляду клопотання про застосування до неї як підозрюваної міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а надалі 15 травня 2018 року, 13 липня 2018 року, 04 вересня 2018 року, 25 жовтня 2018 року, 18 грудня 2018 року під час розгляду клопотань про продовження строку тримання її під вартою та Чернігівським апеляційним судом 15 лютого 2019 року під час розгляду клопотання про продовження тримання її під вартою.

Отже, предметом спору у цій справі є відшкодування шкоди, завданої позивачці ухваленням процесуальних рішень Шевченківським районним судом міста Києва щодо обрання їй як підозрюваній запобіжного заходу у виді тримання під вартою з подальшим його продовження апеляційним судом. Як на підставу відшкодування шкоди позивачка також посилається на визнане рішенням Конституційного Суду України від 25 червня 2019 року № 7-р/2019 таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини п`ятоїстатті 176 КПК України, яким передбачено, що запобіжні заходи у виді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках завдання шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц викладено висновок, що позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, яким спір вирішено по суті, та закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виснував, що наявний спір має розглядатися у порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний із проходженням ОСОБА_1 публічної державної служби на посаді народного депутата України.

З таким висновком погодитися не можна.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Висновки з питань розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції у подібних правовідносинах викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17

(провадження № 14-162цс19), від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20), від 12 січня 2021 року у справі № 757/44631/19-ц (провадження № 14-171цс20).

Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що предметом спору у цій справі є відшкодування майнової шкоди у розмірі 454 596,00 грн у виді невиплаченої заробітної плати за період тримання під вартою з 22 березня 2018 року до 16 квітня 2019 року, коли ОСОБА_1 була обрана народним депутатом України, тобто перебувала на публічній службі, а також відшкодування моральної шкоди у зв`язку з визнанням нормативного акта неконституційним; тобто спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачкою публічної служби, в тому числі і з питань виплати заробітної плати. Спори, пов`язані з проходженням публічної служби, розглядаються за правилами адміністративного судочинства, тому апеляційне провадження підлягає закриттю.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є помилковими, оскільки спір у цій справі не пов`язаний з проходженням ОСОБА_1 публічної служби як народного депутата, а у справі не бере участі орган владних повановажень, у якому позивачка проходила публічну службу.

Водночас суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що у цій справі предметом спору є вимоги ОСОБА_1 про відшкодування їй майнової та моральної шкоди, завданої ухваленням процесуальних рішень Шевченківським районним судом міста Києва щодо обрання їй як підозрюваній запобіжного заходу у виді тримання під вартою з подальшим його продовження апеляційним судом. Як на підставу відшкодування шкоди позивачка також посилається на визнане рішенням Конституційного суду України від 25 червня 2019 року № 7-р/2019 таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини п`ятоїстатті 176 КПК України, яким передбачено, що запобіжні заходи у виді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України.

Ці вимоги з участю визначених позивачкою відповідачів: Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України, мають розглядатися саме у порядку цивільного судочинства.

Посилаючись на висновок щодо розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що він є нерелевантним для цієї справи.

З урахуванням наведеного оскаржувана ухвала в частині скасування рішення суду першої інстанції за заявленими вимогами ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України та закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направлення справи в цій частині для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Щодо наслідків перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції за вимогами ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду міста Києва

Закриваючи провадження у справі за вимогами ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду міста Києва, суд апеляційної інстанції також виходив з того, що вони підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Верховний Суд, не погоджуючись з такою підставою закриття провадження у справі, вважає, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні із зазначенням іншої підстави для закриття провадження у справі.

Згідно з частинами першою, одинадцятою статті 49 Закону № 1402-VIII суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine)).

Схожий висновок висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, в якій зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Закони України не передбачають розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній на момент звернення до суду) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідно цивільного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine» від 21 грудня 2010 року).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Правові висновки щодо відповідальності судді чи суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі

№ 454/143/17-ц (провадження № 14-185цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19), від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження

№ 14-500цс19).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на підстави та зміст позову, викладені вище мотиви та висновки, позов ОСОБА_1 у частині заявлених вимог до Шевченківського районного суду міста Києва не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, оскільки оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Допущені судом апеляційної інстанції порушення процесуального закону згідно з частиною другою статті 412 ЦПК України становлять підставу для зміни оскаржуваного судового рішення в частині підстави закриття провадження у справі за вимогами ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Водночас доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 9901/787/18, від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі № 263/5125/18, від 13 листопада 2019 року у справі № 638/14694/18, Верховний Суд відхиляє, оскільки у цих справах вимоги до суду, як до сторони у справі, не заявлялись, а тому і не було підстав для їх розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини шостоїстатті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Згідно з частиною другою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З огляду на те, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права воно в частині скасування рішення суду першої інстанції за заявленими вимогами ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України та закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, а в частині закриття провадження у справі за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України за вимогами до Шевченківського районного суду міста Києва - зміні з мотивів, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване судове рішення в частині вирішення певних вимог підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, а в іншій частині - зміні, яка не призводить до задоволення вимог заявниці, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Йосипов Андрій Анатолійович, задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року в частині скасування рішення суду першої інстанції за заявленими вимогами ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України та закриття провадження у справі скасувати з направленням справи в цій частині для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року в частині підстави закриття провадження у справі за пунктом 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України за вимогами ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду міста Києва змінити з мотивів, викладених у мотивувальній частині цієї постанови

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко