Справа № 350/1227/20
Номер провадження 2/350/17/2022
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 грудня 2022 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
в складі головуючого судді Пулика М.В.,
секретаря судового засідання Юречко Т.Б.,
з участю позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Павлюк О.В.,
представників Релігійної громади Української Православної церкви Київського патріархату храму «Великомученика Юрія Переможця" Семко Ю.В. та адвоката Тугая І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Релігійної громади Української Православної церкви Київського патріархату храму «Великомученика Юрія Переможця» селища Перегінське Калуського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перегінська селищна рада Калуського району Івано-Франківскої області про скасування запису про реєстрацію права власності, суд -
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 , будучи настоятелем Релігійної громади Святого Духа Української Греко-Католицької церкви смт. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області, незгідний з набуттям Релігійною громадою Української Православної церкви Київського патріархату храму «Великомученика Юрія Переможця» смт. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області права власності на культову споруду, а саме - на каплицю Великомученика Юрія Переможця, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач та інші члени парафії позбавлені можливості та гарантованого права віросповідання та участі у релігійних обрядах.
На будівництво зазначеної каплиці жертвувались кошти парафіян Української Грек-Католицької церкви впродовж кількох років починаючи з 1999 року. План технічної документації на каплицю почав розроблятися в 2003 році, а сама каплиця зводилася спільними матеріальними зусиллями всієї громади, шляхом надання офіри. А тому і оформлення за відповідачем права приватної власності на вказану каплицю є незаконним і таким, що позбавляє його права користування майном створеним зусиллями громади і суперечить інтересам всієї Української Греко-Католицької церкви та його інтересам як представника громади Української Греко-Католицької церкви у Рожнятівському районі.
Такими незаконними діями відповідач одноособово привласнив собі майно, яке будувалося зусиллями громади ОСОБА_3 церкви та було освячене єпископом Івано-Франківської Єпархії Української Греко-Католицької церкви, кир Софроном Мудрим 08.05.2005 і є її надбанням.
В судовому засіданні позивач та його представниця адвокат Павлюк О.В. позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених в позовній заяві. Крім того, ОСОБА_4 підтвердила, що на вимогу позивача неодноразово зверталася в Перегінську селищну раду з адвокатськими запитами, а також в прокуратуру та поліцію, куди повідомляли, що на підставі підроблених документів за відповідачем зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості, який є власністю Греко-Католицької церкви.
Представник відповідача ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 проти заявлених позовних вимог заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.132-136).
Крім цього, ОСОБА_5 в судовому засіданні надав пояснення, що каплицю зареєстровано на Релігійну громаду Української Православної церкви Київського патріархату храму «Великомученика Юрія Переможця» селища Перегінське Калуського району Івано-Франківської області, яку він на даний час очолює. Питання будівництва каплиці, було предметом кількох судових справ, однак факту належності її ОСОБА_7 церкві не встановлено. Вважає, що позивач, якому достовірно відомо про те як і за чиї кошти була споруджена спірна каплиця, безпідставно ставить вимогу перед судом щодо скасування реєстрації права власності. Жодних прав позивача, рішення про реєстрацію не зачіпає, тому його вимоги не підлягають до задоволення. Просив відмовити в позові.
Адвокат Тугай І.М. вказав, що підставою виникнення права власності на спірну каплицю є декларація про готовність об`єкта до експлуатації, яка є єдиним і достатнім документом, який підтвердив факт того, що саме громада Української Православної церкви Київського патріархату храму «Великомученика Юрія Переможця» була замовником будівництва і виконувала будівельні роботи по зведенню каплички. Право позивача не порушено, тому в позові просить відмовити.
Представник Перегінської селищної ради Марко М.Я. в судовому засіданні пояснила, що у селищної ради на даний час відсутні відомості про надання земельної ділянки на якій розміщена каплиця кому небуть у користування. Стверджувати про те, що державний акт, який вказано в декларації є підробленим, немає жодних підстав. Так само, селищна рада не вправі зазначати, що дії державного реєстратора з приводу здійснення реєстрації права власності чи дії інших осіб покликані на узаконення будівлі містять ознаки порушення чи кримінального посягання. Такі висновки можуть робити тільки правоохоронні органи. При вирішенні даного спору повністю покладається на розсуд суду.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до такого висновку.
Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України).
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З доданих позивачем матеріалів позовної заяви від 01.09.2020 (а.с.59-65) встановлено, що відповідно до Декрету УГКЦ Івано-Франківської Єпархії №529 від 24.11.2009, іменовано протоієрея Михайла Бойчука парохом парафії Святого Духа сел. Перегінськ, Перегінського деканату Івано-Франківської єпархії УГКЦ (а.с. 71).
Згідно з Декретом УГКЦ Івано-Франківської Архієпархії від 23.01.2012, іменовано отця ОСОБА_8 настоятелем Богослужбової каплиці Святого Юрія в смт. Перегінське, Перегінського протопресвітеріату (а.с. 72).
Згідно довідки УГКЦ Івано-Франківської Архієпархії №250 від 09.11.2018, ОСОБА_3 підтверджує, що у відповідності до законодавства Церкви правлячим єпископом Івано-Франківської Єпархії УГКЦ Кир Софроном Мудрим надано благословення на будівництво каплиці Великомучиника Юрія Переможця, що знаходиться по вул. Січових Стрільців, 6 Е, у селищі Перегінське, Рожнятівського району, Івано-Франківської області. Наріжний камінь Каплиці був освячений в листопаді 1999 року греко-католицькими священниками: о. деканом Іваном Когутом, о. Миколою Бойчуком та о. ОСОБА_9 . Будівництво каплиці Великомученика Юрія Переможця проводилося за рахунок пожертв численних вірних Української Греко-Католицької Церкви, які проживали як в селищі Перегінське так і за його межами. Освятив Каплицю Великомученика Юрія Переможця єпископ УГКЦ Кир Софрон Мудрий 8 травня 2005 року. З цього часу дана Каплиця приналежна релігійній громаді (парафії) Святого Духа смт. Перегінське Української Греко-Католицької Церкви, на території якої вона знаходиться (а.с.74).
До матеріалів справи надано копії квитанцій та товарно-касової книги, в яких відображено пожертви громадян на будівництво каплиці Св.Йосафата в смт. Перегінське. (а.с.77- 85).
Відповідно до копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.96-97) Релігійна громада Української Православної церкви Київського патріархату храму «Великомученика Юрія Переможця» в селищі Перегінське Рожнятівського району, вул.Річна, 43 зареєстрована 31.12.2015, керівником є ОСОБА_10 .
Як вбачається з копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації (а.с.98-102), замовником об`єкта - каплиці Великомученика Юрія -Переможця (Івано-Франківська область, Рожнятівський район, смт. Перегінське, вул. Січ.Стрільців, 6 В є релігійна громада Української Православної церкви Київського Патріархату храму "Великомученика Юрія Переможця" (Івано-Франківська область, Рожнятівський район, сел. Перегінське, Рожнятівського району, вул.Річна, 43); дата початку будівництва 15.10.2007; дата закінчення будівництва 10.08.2015; строк введення об`єкта (черги, пускового комплексу) в експлуатацію 2 кв. 2019; в графі - інформація про документ, що посвічує право власності чи користування земельної ділянкою, вказано - державний акт ІІ-ІФ019410 від 28.05.1997.
Судом встановлено, що вимога про скасування запису, про реєстрацію права власності №31458102 від 06.05.2019 була предметом судового розгляду.
Так, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 21.12.2020, яке набрало законної сили, у задоволенні позову Релігійної громади (парафія) Святого Духа Української Греко-Католицької церкви смт. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області, сел.Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області до Релігійної громади Української Православної церкви Київського патріархату храму «Великомученика Юрія переможця» селища Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області, смт. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області про скасування запису, про реєстрацію права власності №31458102 від 06.05.2019, відмовлено (а.с.137-140, 176-183). Господарським судом встановлено, що права та інтереси позивача відповідачем не порушено.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
При цьому, враховуючи норми ч. 3 ст. 13, ст. 49 ЦПК України, позивач, який вважає, що його суб`єктивне право порушене, самостійно визначає предмет та підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( далі- Закону).
Відповідно до ст. 2 Закону - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч.3 ст.10 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ч.1 ст.11 Закону).
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
Відповідно до ч.1 ст.37 зазначеного Закону рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Окрім цього, ч. 3 ст. 26 Закону визначено, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес), роз`яснив поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.
У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від ЗО травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 24 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права і охоронювані законом інтереси.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ІІК України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Господарський суд при розгляді справи за позовом Релігійної громади (парафія) Святого Духа Української Греко-Католицької церкви сел. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області, сел.Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області до Релігійної громади Української Православної церкви Київського патріархату храму «Великомученика Юрія переможця» селища Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області про скасування запису, про реєстрацію права власності №31458102 від 06.05.2019 встановив відсутність у позивача прав на спірну каплицю.
На даний час, позивачем ОСОБА_1 інших доказів до справи, яка розглядається не додано, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати спірну каплицю власністю позивача чи Релігійної громади (парафія) Святого Духа Української Греко-Католицької церкви.
Відповідно до вимог частини ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Статтею 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Частиною 3 ст. 12, ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15.11.2007, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 у справі "Донадзе проти Грузії").
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
З урахуванням вищевикладеного, в задоволенні позову з підстав заявлених позивачем, слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 2, 141, 259, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 12.12.2022.

Суддя :