справа № 208/8597/20
№ провадження 2/208/630/22
РІШЕННЯ

Іменем України

31 січня 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: Головуючого судді Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання Грищенко О.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ним, ОСОБА_1 , було укладено договір №Z62.00400.004190750 від 08.08.2018 року, згідно з яким позивач отримав кредит у розмірі 62 478,00 грн..

На сьогоднішній день, ПАТ «Ідея Банк» нарахував заборгованість за договором №Z62.00400.004190750 від 08.08.2018 року, яка значно перевищує суму отриманого кредиту.

Позивач зазначає, що при підписанні договору йому не було повідомлено про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; типом відсоткової ставки; сумою, на яку кредит може бути виданий; строком, на який кредит може бути одержаний; варіантами повернення кредиту; податковим режимом сплати відсотків; позитивними та негативними аспектами пропонованих схем кредитування.

Позивач відмітив, що форма та зміст «кредитного договору» не відповідає вимогам, встановленим ст.ст.638, 1054 ЦК України та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в заяві позичальника відсутні умови, які повинні бути в кредитному договорі.

Позивач вважає, що до спірного договору включені несправедливі умови, наслідком застосування яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на його шкоду. Тому вважає, що кредитний договір укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ним, ОСОБА_1 , є таким, що порушує його права як споживача, та підлягає визнанню нікчемним.

ОСОБА_1 зазначає, що Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» скористався тим, що йому об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, також банк не надав йому відомостей, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

Тому просить суд визнати кредитний договір №Z62.00400.004190750 від 08.08.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» про надання йому коштів у сумі 62 478,00 грн. недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину.

21 грудня 2020 року ухвалою суду відкрито провадження по справі.

10 березня 2021 року ухвалою суду витребувані докази по справі.

25 червня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві.

У судове засідання представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Ідея Банк», не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на підстави зазначені у відзиві.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники справи не з`явилися у судове засідання, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши надані докази, суд дійшов висновків про наступне.

08 серпня 2018 року між ПАТ «Ідея Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Ідея Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №Z62.00400.004190750, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби у сумі 62 478,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

Згідно з пунктом 5.1 кредитного договору від 08 серпня 2018 року №Z62.00400.004190750 банк перед укладенням кредитного договору повідомив позичальнику у належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація позичальнику відома та зрозуміла, позичальник ознайомився з тарифами банку і згоден з ними, належний позичальнику примірник оригіналу цього договору позичальнику вручено банком при підписанні цього договору, умови цього договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

На підставі заяви ОСОБА_1 , між ним та страховиком - ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» 08 серпня 2018 року укладений договір добровільного страхування життя №Z62.00400.004190750, вказана заява, підписана ОСОБА_1 та прийнята уповноваженою особою страховика - страховим агентом.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що при укладенні оспорюваного договору, він не ознайомлений належним чином з усіма умовами кредитування, тому вважає, що банк ввів його в оману.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману.

Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша статті 230 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 міститься висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

ОСОБА_1 , укладаючи договір з ПАТ «Ідея Банк», ознайомився з умовами, на яких банк здійснює кредитування, загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням кредиту; сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; банк надав позичальнику у належній формі всю інформацію про умови кредитування та інформацію, передбачену правилами надання банками України інформації споживачу.

На момент укладення оспорюваного кредитного договору та протягом дії кредитного договору ОСОБА_1 не звертався до банку із заявою про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, тим самим фактично погодився зі всіма умовами такого договору.

ОСОБА_1 , власноручно підписавши кредитний договір, підтвердив факт його повідомлення про умови кредитування та всією інформацією за вказаним договором.

Згідно змісту пункту 5.1 параграфу 5 кредитного договору, за яким позичальник заявляє та гарантує, що уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті, що містяться у даному договорі та кредитній справі позичальника у банку), які повідомлені та надані ним банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не пов`язаний з підприємницькою діяльністю; банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного договору йому вручено банком при підписанні даного договору; умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Позивачем не доведено введення його в оману другою стороною правочину. Не доведено ним й тих обставин, що саме друга сторона правочину спонукала його до вчинення правочину як безпосередньо, так і через третіх осіб, і цей вплив чинився на нього з відома або за проханням другої сторони правочину. Доказів, які б підтверджували, що ПАТ «Ідея Банк» ввело позивача в оману, матеріали справи не містять.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 320/7224/15-ц (провадження № 61-6076св20) та від 12 січня 2022 року в справі № 523/13607/15 (провадження № 61-7380св21).

З огляду на вищевикладене, дослідивши обставини, суд вважає, що відсутні достатні підстави для визнання недійсним кредитного договору від 08 серпня 2018 року №Z62.00400.004190750, оскільки позивач, користуючись правом вільного волевиявлення та вибору контрагента, добровільно уклав зазначений договір, будучи обізнаним про його умови, а сам договір не містить будь-яких вимог, які не відповідають вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимогам розумності та справедливості, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись вимогами ст. ст. 6, 11, 202-204, 215, 230, 626-629, 638, 1054 ЦК України ст. ст. 2, 5, 12, 19, 81, 141, 247, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського Апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Похваліта С. М.