КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2654/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Хомичем Іваном Олександровичем , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Волошина В.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Воловиченко Віталій Валерійович про встановлення фактів, що мають юридичне значення; визнання довіреності недійсною; визнання договору купівлі-продажу недійсним; визнання права власності в порядку спадкування,-

встановив:

18 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, уточненим в ході розгляду справи, у якому просив суд:

- встановити факт, що позивач є племінником ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- встановити факт, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 ;

- встановити факт, що ОСОБА_3 не проживала постійно з ОСОБА_5 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати недійсною довіреність, видану 14 жовтня 2014 року ОСОБА_5 на ім`я відповідача ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 1567;

- визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири, укладений 16 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_5 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченко В.В. за реєстровим № 1571;

- визнати за позивачем у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_2 ;

- визнати за позивачем у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка є тіткою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Після смерті відкрилася спадщина на вище зазначені квартиру та житловий будинок.

В установленому законом порядку після смерті ОСОБА_5 позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини як спадкоємиць п`ятої черги за законом, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не може, оскільки він не міг підтвердити факт родинних відносин з померлою внаслідок розбіжностей в написанні дівочого прізвища матері позивача та її рідної сестри.

Крім того, позивач не може отримати копію актового запису про реєстрацію шлюбу ОСОБА_5 , яка його реєструвала на території, що на теперішній час віднесена до тимчасово окупованої.

Державним нотаріусом Браславською О.Г. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки за життя спадкодавцем складено заповіт на користь відповідачки.

Вказує, що 16 жовтня 2014 року ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, продав квартиру своїй дружині - ОСОБА_3 .

Також позивачу стало відомо, що відповідачкою, як спадкоємцем за заповітом, також було подано заяву про прийняття спадщини, в порядку частини 3 статті 1268 ЦК України. Однак, позивач стверджує, що спадкодавець і відповідачка не проживали разом, оскільки його рідна тітка постійно проживала в житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Крім того, на думку позивача, відповідачі скориставшись похилим віком і безпорадністю ОСОБА_5 , ввели її в оману, внаслідок чого остання склала довіреність на уповноваження відповідача на укладення договору купівлі - продажу спірної квартири.

Вказує, що довіреність, якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_4 , посвідчена 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за місцем постійного проживання ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 , тобто за межами нотаріального округу, в якому нотаріус мав право здійснювати свою нотаріальну діяльність.

З посиланням на статтю 215 ЦК України просить суд визнати недійсною довіреність, видану 14 жовтня 2014 року ОСОБА_5 на ім`я відповідача ОСОБА_4 .

На думку позивача, між відповідачами відбулася зловмисна домовленість, у зв`язку з чим, з посиланням на статтю 232 ЦК України, просив суд визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири, оскільки ОСОБА_4 продав спірну квартиру своїй дружині, внаслідок чого квартира стала об`єктом спільної сумісної власності.

Зазначає, що встановлення факту необхідно для визнання за позивачем права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , оскільки ОСОБА_3 не проживала постійно із спадкодавцем , відтак не прийняла спадщину після її смерті.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт родинних відносин, що ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася в с. Оріхово Ровеньківського району Луганської області), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною тіткою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а останній є її рідним племінником.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, представником ОСОБА_1 - адвокатом Хомичем І.О. подано апеляційну скаргу.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що судом першої інстанції невірно оцінені надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог.

Зазначає, що судом не допитано всіх свідків, які були заявлені позивачем у клопотанні та які могли повідомити суд про обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення. Так, судом першої інстанції не допитано в якості свідка ОСОБА_6 , відмовлено в задоволенні клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_7 . Зазначає, що суд проігнорував його прохання викликати в судове засідання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , тим самим обмеживши позивача у реалізації права до подання доказів.

Зазначає про порушення судом норм процесуального права щодо приєднання письмових доказів.

Вказує, що згідно даних довідки №944 від 12 листопада 2021 року Мотивилівського старостинського округу убачається, що на момент смерті ОСОБА_5 проживала без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначає, що судом залишились поза увагою позовні вимоги позивача про визнання недійсною довіреності, виданої 14 жовтня 2014 року ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером №1567 та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 16 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченком Віталієм Валерійовичем за реєстровим номером №1571.

Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та була власником житлового будинку на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2006 року, визнавши ці вимоги похідними від інших вимог.

Зазначає, що суд не зміг встановити обставину відносно того, що позивачу як єдиному спадкоємцю за законом, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , належить право на вищевказане нерухоме майно.

Уважає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, не встановив усіх фактичних обставин, що мають істотне значення для вирішення зазначеної справи, не вирішив спір по суті та конфлікт між сторонами не усунув, а відтак не виконав покладених на нього завдань цивільного судочинства щодо справедливого та своєчасного вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав та інтересів заявника.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

1. Встановити факт, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

2. Встановити факт, що ОСОБА_3 не проживала постійно з ОСОБА_5 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Визнати недійсною довіреність, видану 14 жовтня 2014 року ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №1567.

4. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 16 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 14 жовтня 2014 року, та ОСОБА_3 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченком Віталієм Валерійовичем за реєстровим №1571.

5. Визнати за ОСОБА_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

6. Визнати за ОСОБА_1 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та була власником житлового будинку на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 5 грудня 2006 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Хомич І.О. доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Павленко В.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, уважаючи рішення суду правильним.

Відповідач ОСОБА_4 подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено наступні обставини.

З даних свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого виконкомом Дубіївської селищної ради міста Антрацит Луганської області, убачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьками вказані ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (том 1 а.с.18)

З даних свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області убачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с. 94).

Окрім того, ОСОБА_5 01 листопада 2006 року склала заповіт, відповідно до даних якого призначила спадкоємицею всього належного їй майна, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, та взагалі всього того, що буде їй належати на день смерті, та на що вона за законом буде мати право, в тому числі належної їй квартири АДРЕСА_2 , відповідачку ОСОБА_3 (том 1 а.с. 106).

14 жовтня 2014 року ОСОБА_5 на ім`я відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_11 надано довіреність продати (обміняти, передати в іпотеку тощо) за ціну та на умовах на їх розсуд або подарувати на ім`я ОСОБА_3 належну ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 162).

16 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 придбала вище зазначену квартиру АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 159).

17 грудня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кудрі Н.А. із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець за законом (том 1 а.с. 93).

14 квітня 2018 року державним нотаріусом Браславською О.Г. видано постанову про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, з посиланням на те, що померлою ОСОБА_5 за життя складено заповіт на все майно на ОСОБА_3 (том 1 а.с. 182).

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про встановлення факту родинних відносин не оскаржується, відтак апеляційний суд не переглядає рішення суду в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в іншій частині, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт постійного проживання ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Вказаний вище будинок, як і квартира АДРЕСА_2 , належали на праві власності ОСОБА_5 , якій належало право володіння, розпорядження та користування цим майном.

Посилання скаржника на дані медичної документації щодо перебування ОСОБА_5 в медичних закладах Фастівського району, самі по собі не можуть бути абсолютним підтвердженням місця постійного проживання особи, а також того факту, що ОСОБА_3 не проживала постійно із ОСОБА_5 .

Посилання скаржника на дані довідки №944 від 12 листопада 2021 року Мотивилівського старостинського округу про те, що на момент смерті ОСОБА_5 проживала за адресою АДРЕСА_1 , відхиляються колегією суддів, оскільки ці дані не спростовують , що квартиру АДРЕСА_2 також була місцем проживання ОСОБА_5 .

Вимоги в частині визнання недійсною довіреності, якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_4 на вчинення певних дій, позивач обгрунтовує тим, що така посвідчена 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за місцем постійного проживання ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 , тобто за межами нотаріального округу, в якому нотаріус мав право здійснювати свою нотаріальну діяльність.

Зі змісту довіреності убачається, що така посвідчена 14 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченко В.В. Згідно даних, вказаних у довіреності, довіреність видана ОСОБА_5 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_4 .

Доказів на підтвердження того, що нотаріальна дія вчинена поза межами нотаріального округу, в якому нотаріус мав право здійснювати свою нотаріальну діяльність, матеріали справи не містять.

Окрім того, в постанові Великої палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 зауважено, що вчинення нотаріусом нотаріальних дій поза межами його нотаріального округу може мати наслідком притягнення його до передбаченої законом відповідальності, але не тягне нікчемності заповіту, посвідченого з таким порушенням.

Окрім того, заявляючи про введення ОСОБА_5 в оману щодо видачі довіреності, позивач не посилається на докази, які підтверджують таку обставину.

Вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 16 жовтня 2014 року обгрунтовані тим, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

Згідно із частинами першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов?язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин другої, третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Повноваження представника фізичної особи може здійснюватися за довіреністю, якою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов?язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов?язаний негайно повернути довіреність.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов?язки особи, яку він представляє.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частинами першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Критерій "зловмисності" не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

За змістом довіреності від 14 жовтня 2014 року убачається, що ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_12 або ОСОБА_4 продати (обміняти, передати в іпотеку тощо) за ціну та на умовах на їх розсуд або подарувати на ім`я ОСОБА_3 належну ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 162).

Тобто, воля ОСОБА_5 була направлена на відчуження конкретно вказаного нерухомого майна конкретно вказаній фізичній особі - ОСОБА_3 на умовах, визначених повіреним.

Доказів про те, що така довіреність видана з порушенням вимог законодавства та всупереч волі ОСОБА_13 матеріали справи не містять. ОСОБА_4 , укладаючи договір купівлі-продажу квартири, діяв не в особистих інтересах, а в інтересах ОСОБА_5 , маючи право здійснювати для цього всі необхідні дії, продавши від імені ОСОБА_13 квартиру тій особі, на яку вказала довіритель.

Вимоги про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є похідними від попередніх, відтак відсутні підстави для їх задоволення.

Доводи апеляційної скарги в частині допиту ряду осіб як свідків колегію суддів відхиляє та вказує на таке.

Згідно статті 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відмові йому обставини, які мають значення для справи.

Згідно статті 91 ЦПК України у заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання ( перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити.

З матеріалів справи убачається, що в суді першої інстанції представником позивача Хомичем І.О. подано заяву про допит як свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 .

Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, судом ухвалено про часткове задоволення клопотання та про допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

З даних протоколу судового засідання від 18 червня 2020 року убачається, що в судовому засіданні представник позивача Хомич І.О. заявив клопотання про допит як свідка ОСОБА_7 , ухвалою суду, занесеної до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні цього клопотання. Окрім того, в цьому ж судовому засіданні представником Хомичем І.О. заявлено про відмову від клопотання в частині допиту свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Установлено також , що ОСОБА_6 померла.

На стадії апеляційного перегляду представником позивача Хомичем І.О. подано клопотання про допит як свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Колегія суддів, з огляду на положення статті 367 ЦПК України, ураховуючи, що скаржником не наведено конкретних обставин, які мають значення для справи та які може підтвердити кожний свідок окремо, а також не наведено виняткових обставин, які давали б підстави для допиту свідків в суді апеляційної інстанції з огляду на положення цивільного процесуального законодавства.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності заявлених позивачем позовних вимог.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Хомичем Іваном Олександровичем , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова