КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 761/2416/21 Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Номер провадження: 22-ц/824/3473/2022 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась в суд з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач, Казначейство) про відшкодування шкоди, завданої діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що Заступником начальника СВ 1 відділу міліції Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві Пеньковим С.П. внесено інформацію до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0013509 від 04 грудня 2014 року, № 0003273 від 21 березня 2015 року, № 0003451 від 25 березня 2015 року, № 0003660 від 29 березня 2015 року, № 0003974 від 05 квітня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2, ст. 302, ч. 2 ст. 303 КК України про те, що в розважальному закладі «Стар Бар», розташованому в готелі «Либідь» на площі Перемоги, 1 в м. Києві встановлено факти заняття нею сутенерством та звідництвом та забезпечення умов повіям для надання сексуальних послуг клієнтам за грошову винагороду.

Які, 05 квітня 2015 року та 22 квітня 2015 року об`єднано в одне провадження № 0013509.

Також вказала, що 05 квітня 2015 року її було затримано та оголошено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 302, 303 КК України.

Слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Києва, 07 квітня 2015 року до неї застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року, її визнано невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 302, ч. 2 ст. 303 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Позивач зазначила, що в період з 05 квітня 2015 року по 17 червня 2019 року вона знаходилась під слідством та судом, що загалом складає 49 місяців 04 дні.

Вважає, що її безпідставне перебування у статусі підозрюваної, а в подальшому обвинуваченої, є підставою для відшкодування моральної шкоди, посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини, Конвенцію про захист прав людини, а також на ст. 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду».

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача 294 800 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органів досудового слідства та суду.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої діями органів довідкового слідства, прокуратури і суду, - задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 288 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В решті позову - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення правил підсудності при розгляді справи, необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги Державна казначейська служба України посилалась на ,те, що жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з нею і жодної шкоди позивачу не завдала. Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів, тому, стягнення коштів з Казначейства є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

Апелянт вважає, що Печерський районний суд міста Києва розглянув позовну заяву ОСОБА_1 всупереч вимогам Закону України ««Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відповідний розгляд повинен був здійснювати Шевченківський районний суд міста Києва, так як справа відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, закрита вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 - адвокат Трикоза В.В. проти доводів Державної казначейської служби України заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просив апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року без змін, так як вважає його обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що Заступником начальника СВ 1 відділу міліції Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві Пеньковим С.П. внесено інформацію до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0013509 від 04 грудня 2014 року, № 0003273 від 21 березня 2015 року, № 0003451 від 25 березня 2015 року, № 0003660 від 29 березня 2015 року, № 0003974 від 05 квітня 2015 року, щодо вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 303, ч. 2 ст. 302 КК України (а.с. 12-16).

Також встановлено, що 05 квітня 2015 року ОСОБА_1 було затримано, про що свідчить протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину (а.с. 23-24) та оголошено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 302, ч. 2 ст. 303 КК України (а.с. 25-29).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (а.с. 30-33).

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року, ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 302, ч. 2 ст. 303 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальні правопорушення вчинено обвинуваченою (а.с. 40-64).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року, вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року залишено без змін (а.с. 73-80).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

У ст. 56 Конституції України закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода може полягати у:

1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно приписів ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках: встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

У наведених в ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» випадках громадянинові, відшкодовується моральна шкода (п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону).

За змістом ст. 4 вказаного Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частинами 2, 3 ст. 13 Закону передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвали про закриття кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, Верховним Судом: у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19.

Визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, так як обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 22 грудня 2021 року у справі № 210/1282/20, від 03 травня 2022 року у справі № 159/6473/20-ц.

Початок перебігу строку перебування ОСОБА_1 під слідством слід рахувати з 05 квітня 2015 року, тобто, з моменту пред`явлення їй підозри по 17 квітня 2019 року - дати постановлення ухвали суду апеляційної інстанції, а тому, загальний строк перебування позивача під слідством та судом складає повних 48 місяців 13 днів.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи судом.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено, що з 01 січня 2021 року розмір мінімальної заробітної плати становить 6 000 грн.

Враховуючи викладене, а також те, що при визначені розміру моральної шкоди, суд, має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, тому, враховуючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що мінімальний розмір компенсації моральної шкоди позивачу становить 288 000 грн. (48 повних місяців х 6 000 грн.).

Доводи апеляційної скарги про порушення Печерським районним судом міста Києва при розгляді справи, вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо підсудності справи, спростовуються матеріалами справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26 січня 2021 року справу направлено на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.

Вказану ухвалу суду першої інстанції залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2021 проку.

При цьому, Печерський районний суд міста Києва розглянувши справу, дійшов помилкового висновку, що завдана позивачу моральна шкода підлягає стягненню з Державної казначейської служби України.

Відповідно до ст. 2 ЦК України, учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем у справі.

У п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011 зазначено, що центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органами у даній справі є Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Кошти, на відшкодування шкоди державою, підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах, резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16).

Конституційний суд України у рішенні від 03 жовтня 2001 року № 12- рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує наступне.

Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями.

Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні.

Варто зазначити, що Державна казначейська служба України діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Разом з тим, згідно з Положенням, Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади.

Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин, відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України.

На вказані обставини суд першої інстанцій уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

За таких обставин, резолютивна частина рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року підлягає зміні в частині стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2021 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої діями органів довідкового слідства, прокуратури і суду, - задовольнити частково.

Стягнути з з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 288 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В решті позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар