справа № 755/7903/21 головуючий у суді І інстанції Гаврилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року до Дніпровського районного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна.

Згідно заявлених вимог, позивач просила суд: встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_4 з 05 квітня 2000 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти, розміщенні на поточному рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «Банк Восток» у розмірі 20 373,53 грн; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та Ѕ грошових коштів, розміщених на поточному рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «Банк Восток» у розмірі 20 373,53 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, як зазначено у позові «її чоловік» ОСОБА_5 . Позивач зазначає, що після смерті останнього вона самостійно займалась організацією та проведенням його поховання та організацією поминального обіду. Зазначає, що з 2000 року по день смерті ОСОБА_5 вона перебувала з останнім у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, вели спільне домашнє господарство, мали єдиний сімейний бюджет, проживали разом, разом їздили на відпочинок, доглядали одне одного під час хвороб, разом були у компаніях друзів та родичів та відповідно мали спільні витрати, а також мали взаємні права та обов`язки. Спільних дітей не було. 08 січня 2002 року ОСОБА_5 Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією було видано Ордер на жиле приміщення №031837 серії Б на право зайняття жилого приміщення жилою площею 13,55 кв. м., яке складається з 1 кімнати в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що вона разом з ОСОБА_5 проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , що була приватизована останнім, приймала участь у витратах на утримання житла, зокрема здійснювала оплату за водопостачання, електроенергію, теплопостачання та інші житлово-комунальні послуги. Позивачем було придбано та встановлено бронедвері в спільній квартирі. Після смерті ОСОБА_5 була відкрита спадкова справа №02/2021 на наступне майно: квартиру АДРЕСА_4 та грошові кошти розміщені на поточному рахунку № НОМЕР_1 в Публічному акціонерному товаристві «БАНК ВОСТОК» у розмірі 20 373,53 грн. Позивач, як спадкоємець четвертої черги, 05 квітня 2021 року подала відповідну заяву приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Рогачу В.В. Встановлення факту спільного проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу пов`язане з вирішенням спору, який виник між сторонами відносно права власності на нажите за період такого проживання майно, а саме кімнату АДРЕСА_5 . Позивач має намір отримати Ѕ квартири приватизованої її чоловіком за час їх спільного проживання однією сім`єю.

18 травня 2022 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд: встановити факт спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_4 з 05 квітня 2000 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти, розміщенні на поточному рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «Банк Восток» у розмірі 20 404,68 грн; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та Ѕ грошових коштів, розміщених на поточному рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «Банк Восток» у розмірі 20 404,68 грн. (т.3 а.с.110-116).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01 січня 2004 року по 23 грудня 2020 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 20 404,68 грн, розміщені на рахунку НОМЕР_2 (980) в Публічному акціонерному товаристві «Банк Восток» за договором банківського рахунку №517668 від 26 листопада 2012 року, укладеним з ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину грошових коштів, розміщених на рахунку НОМЕР_2 (980) в Публічному акціонерному товаристві «Банк Восток» за договором банківського рахунку №517668 від 26 листопада2012 року, укладеним з ОСОБА_5 , що становить 10202,34 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 2 145,02 грн. судового збору.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що апелянт проживала в спірній квартирі зі своїм померлим чоловіком впродовж останніх двадцяти років, показаннями свідків даний факт встановлено, іншого житла вона не має. Звертає увагу апеляційного суду на те, що станом на дату приватизації квартири жодним нормативним актом не було передбачено віднесення житла, набутого одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, до майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

21 жовтня 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , направлений представником - адвокатом Бортом Павлом Сергійовичем засобами поштового зв`язку 15 жовтня 2022 року.

У вказаному відзиві відповідач просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

При цьому відповідач, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 01 червня 2022 року в справі № 707/40/21, звертає увагу апеляційного суду на те, що на момент видачі квартири та оформлення права власності закон не відносив приватизовану квартиру до роздільної (особистої) власності подружжя, проте оскільки безоплатна приватизація житлової площі за своїм правовим змістом не може вважатися придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя, то і майно, набуте шляхом безоплатної приватизації, не може вважатися спільним майном подружжя.

У судовому засіданні апелянт та представник апелянта просили апеляційну скаргу задовольнити на підставі наведених в ній доводів.

Відповідач та його представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Третя особа ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 02 жовтня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 05 липня 2001 року (т.2 а.с.241-зворот).

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (т.2 а.с.229 -230).

02 січня 2002 року Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією ОСОБА_5 було видано ордер на право зайняття житлового приміщення житловою площею 13,55 кв.м, яке складається з 1 кімнати в квартирі готельного типу за адресою: АДРЕСА_2 , зі складом сім`ї - на одну особу (т.1 а.с.22-23)

Місце проживання ОСОБА_5 за вказаною адресою зареєстровано з 10 січня 2002 року (т.1 а.с.14). Постійне проживання ОСОБА_5 за цією адресою визнається сторонами, отже не підлягає доказуванню.

Вищевказане житло було приватизовано ОСОБА_5 згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та 12 листопада 2008 року Дніпровською районною у м.Києві державною адміністрацією видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 (11/100) дійсно належить на праві власності ОСОБА_5 (т.1 а.с.24)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.2 а.с.226-зворот).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на все належне йому майно, до складу якої входить квартира за адресою: АДРЕСА_6 (11/100) (т.1 а.с.24) та грошові кошти в сумі 20404,68 грн, розміщені на рахунку НОМЕР_2 (980) в Публічному акціонерному товаристві «Банк Восток» за договором банківського рахунку №517668 від 26 листопада 2012 року, укладеним з ОСОБА_5 (т.3 а.с.56-91)

13 січня 2021 року відповідачем ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В.В. подано заяву про прийняття спадщини (т.2 а.с.221).

05 квітня 2021 року позивачем ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В.В. також подано заяву про прийняття спадщини (т.2 а.с.237).

16 червня 2021 року третя особа ОСОБА_3 подала до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В.В. заяву, в якій стверджувала, що вищевказана кімната є спільно нажитим зі спадкодавцем майном та просила видати їй свідоцтво про право власності в спільному майні подружжя (т.2 а.с.239).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», визнавалось спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року таке житло належало до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини державного житлового фонду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з вимогами?ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У відповідності до статті 345 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (стаття 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Частиною 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно положень ст.3 цього Закону (в редакції, що діяла на час приватизації ОСОБА_5 спірної квартири), приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. (ч.1 ст.5 Закону)

Судом встановлено, що спірна квартира була приватизована ОСОБА_5 згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та12 листопада 2008 року Дніпровською районною у м.Києві державною адміністрацією видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 (11/100) дійсно належить на праві власності ОСОБА_5 , загальна площа квартири становить 22,9 кв.м, а відповідна вартість на момент приватизації: 4 грн.12 коп. (т.1 а.с.24)

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку мала місце безоплатна приватизація квартири, а тому таке майно не є придбаним, навіть під час спільного проживання позивача зі спадкодавцем, внаслідок спільної праці.

Крім того. апеляційний суд звертає увагу, що згідно з Законом України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Дана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року.

За таких обставин, судом першої інстанції вірно взято до уваги, що тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року таке житло належало до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини державного житлового фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12 та від 12 листопада 2018 року у справі № 753/6139/14-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 707/40/21 (провадження № 61-8892св21).

А відтак, довід апелянта щодо поширення режиму спільності майна подружжя на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 (11/100) апеляційний суд відхиляє як необґрунтований.

Окрім того, апеляційний суд критично оцінює посилання ОСОБА_1 на те, що апелянт проживала в спірній квартирі зі своїм померлим чоловіком впродовж останніх двадцяти років, а також те, що іншого житла вона не має, оскільки вказані доводи не можуть бути підставою для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спірної квартири.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова