ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 грудня 2022 року

м. Валки Харківської області

справа № 638/3611/22

провадження № 22-ц/818/3730/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Дочірне підприємство «Бест Альтернатива»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2022 року в складі судді Семіряд І.В.,

у с т а н о в и в:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дочірного підприємства «Бест Альтернатива» (далі ДП «Бест Альтернатива») про стягнення лікарняних в розмірі 698,84 грн, компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки в розмірі 37 859,40 грн, індексації заробітної плати в розмірі 2 251,80 грн.

Позовна заява мотивована тим, що з 20 вересня 2005 року він перебував у трудових стосунках з відповідачем, працюючи на посаді регіонального менеджера ДП «Бест Альтернатива». Наказом № 4 від 25 січня 2022 року його було звільнено з посади на підставі частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) за власним бажанням, однак остаточний розрахунок з ним проведено не в повному обсязі.

Зазначав, що він знаходився на лікарняному у період з 28 грудня 2021 року по 19 січня 2022 року та у період з 20 січня 2022 року по 26 січня 2022 року. Загальна сума лікарняних за рахунок коштів роботодавця складає 2 147,30 грн, із яких йому при звільненні виплачено лише 1 448,46 грн, отже заборгованість складає суму в розмірі 698,84 грн.

В день звільнення йому було виплачено грошову компенсацію лише за 132 дні, а не за 303 дні, невикористаної щорічної основної відпустки в сумі 29 144,30 грн. Компенсація за 171 день невикористаної щорічної основної відпустки в сумі 37 859,40 грн не виплачена.

Крім того вважав, що за 2021 рік відповідач не виплатив йому індексацію заробітної плати в розмірі 2 251,80 грн.

У зв`язку з цим позивач просив стягнути зазначену заборгованість в примусовому порядку.

06 вересня 2022 року представник ДП «Бест Альтернатива» - адвокат Марченко Тетяна Василівна подала відзив на позовну заву, в якому просила залишити позов без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що з позивачем в день його звільнення проведено розрахунок в повному обсязі. При цьому здійснено переплату лікарняних в розмірі 1 092,20 грн та невикористаної щорічної основної відпустки в сумі 1 104,64 грн. Зазначає, що підстав для виплати індексації заробітної плати немає, оскільки розмір інфляції в 2021 році не перевищував 103 відсотки.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 в частині стягнення виплат лікарняних та за невикористану щорічну основну відпустку, суд першої інстанції виходив із того, що з позивачем в день його звільнення проведено розрахунок в повному обсязі. При цьому здійснено переплату лікарняних в розмірі 1 092,20 грн та невикористаної щорічної основної відпустки в сумі 1 104,64 грн.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 в частині індексації заробітної плати, суд першої інстанції вважав, що заробітна плата за 2021 рік не підлягала індексації, оскільки розмір інфляції в 2021 році не перевищував 103 відсотки.

25 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в рішенні суду першої інстанції допущена помилка в частині визначення заборгованості щодо виплат за лікарняні. Вважає, що загальна сума заборгованості за цими виплатами, за вирахуванням податку з доходів фізичної особи в розмірі 18% та військового збору в розмірі 1,5% становить 1 728,93 грн, із яких йому виплачено лише 1 448,46 грн. Отже, заборгованість зі сплати лікарняних становить 280,47 грн.

Вказує, що за періоди з 20 вересня 2009 року по 20 вересня 2010 року, з 20 вересня 2010 року по 20 вересня 2011 року, з 20 вересня 2011 року по 20 вересня 2012 року, з 20 вересня 2013 року по 20 вересня 2014 року, з 20 вересня 2014 року по 20 вереснія 2015 року він не отримував відпускні та суми компенсації за невикористані дні відпусток або отримував не в повному обсязі. Загальна сума відпускних за ці періоди, що підлягали виплаті йому під час звільнення, складає суму в розмірі 29 053,02 грн: 5 277,60 грн (за період з 20 вересня 2009 року по 20 вересня 2010 року) + 2 683,33 грн (за квітень 2020 року) + 7 412,96 грн(за липень 2020 року) + 4 514,11 грн (за період з 20 вересня 2013 року по 20 вересня 2014 року) + 9 165,02 грн (за період з 20 вересня 2014 року по 20 вереснія 2015 року). За період з 20 версня 2006 року по 20 вересня 2007 року, з 20 вересня 2009 року по 20 вересня 2010 року, з 01 квітня 2013 року по 24 квітня 2013 року відповідач мав сплатити йому компенсацію за 72 календарних дні невикористаної ним відпустки. Загальна сума заборгованості за цими виплатами становить 11 807,75 грн із розрахунку: 77 548,94 грн (заробітна плата за 2021 рік) : 354 дні х 72 дні невикористаної відпустки = 15 772,66 грн; 15 772,66 грн 1 104,64 грн (нарахована сума за невикористані дні відпустки за ці періоди) = 14 668,02 грн 18% (податок з доходів фізичної особи) 1,5% військового збору. Загальна сума компенсації за невикористані відпустки складає суму в розмірі 40 860,77 грн із розрахунку: 29 053,02 грн + 11 807,75 грн. Однак вважав, що суд першої інстанції мав ухвалити рішення про стягнення з відповідача на його користь 37 859,40 грн компенсації за невикористані дні відпусток, як зазначено ним в позовній заяві.

Вказує, що рішення в частині залишення без задоволення його позову про стягнення компенсації заробітної плати є помилковим, оскільки ухвалено без врахування постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» в редакції, чинній на час його працевлаштування.

В грудні 2022 року ДП «Бест Альтернатива» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2022 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини першої статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Матеріали справи свідчать, що з 20 вересня 2005 року ОСОБА_1 перебував у трудових стосунках з ДП «Бест Альтернатива» на підставі наказу від 19 вересня 2005 року № 60/к. Наказом від 25 січня 2022 року № 4-к ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України (а. с. 29, 31, 79).

Згідно з розрахунковим листом по заробітній платі за січень 2022 року позивачу нараховано: лікарняних в розмірі 1 448,46 грн та відпускних в розмірі 29 144,30 грн; з урахуванням податку на доходи фізичної особи в розмірі 5 506,70 грн, військового збору в розмірі 458,89 грн та заборгованості ДП «Бест Альтернатива» на початок місяця в розмірі 2 342,40 грн, до сплати належить 26 969,57 грн (а. с. 30).

Спірні правовідносини регулюються КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативними актами з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про відпустки».

Відповідно до положень статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Щодо стягнення компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Частина третя статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Нормами процесуального закону також передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Як встановлено вище та не заперечується позивачем у апеляційній скарзі, за заявами ОСОБА_1 йому було надано:

- компенсацію за невикористану відпустку за періоди з 20 вересня 2007 року по 20 вересня 2008 року та з 20 вересня 2008 року по 20 верасня 2009 року на підставі наказу від 06 липня 2020 року № 54-К в розмірі 13 314,24 (а. с. 102-103, 105);

- невикористану щорічну відпустку з 07 листопада 2019 року за період з 20 вересня 2009 року по 20 вересня 2010 року на підставі наказу від 07 листопада 2019 року № 34-К, нараховано відпускних в розмірі 5 277,60 грн (а. с. 106, 108);

- компенсацію за невикористану відпустку за періоди з 20 вересня 2010 року по 20 вересня 2011 року та 7 календарних днів за період з 20 вересня 2011 року по 20 вересня 2012 року на підставі наказу від 12 січня 2020 року № 3-К в розмірі 7 026,90 (а. с. 109, 111);

- компенсацію за невикористану відпустку за період з 20 вересня 2011 року по 20 вересня 2012 року та 24 календарних дні за період з 20 версня 2012 року по 20 вересня 2013 року на підставі наказу від 13 травня 2020 року № 41-К в розмірі 9 368,91 грн (а. с. 112, 114);

- невикористану щорічну відпустку з 01 квітня 2013 року по 24 квітня 2013 року термітом 24 календарних дні на підставі наказу від 25 березня 2013 року № 8/1-К (а. с. 95-96);

- компенсацію за невикористану відпустку за період з 20 вересня 2013 року по 20 вересня 2014 року на підставі наказу від 10 серпня 2020 року № 65-К в розмірі 5 607,60 грн (а. с. 115, 117);

- компенсацію за невикористану відпустку за період з 20 вересня 2014 року по 20 вересня 2015 року та з 20 вересня 2015 року по 20 вересня 2016 року на підставі наказу від 10 листопада 2020 року № 85-К в розмірі 11 385,12 грн (а. с. 118, 120);

- щорічну відпустку з 06 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року включно на підставі наказу від 03 квітня 2020 року № 30-К, нараховано відпускних в розмірі 6 092,64 грн (а. с. 99-101).

На час звільнення відповідачем невикористано відпустки за періоди: з 20 вересня 2016 року по 20 вересня 2017 року (24 календарних днів); з 20 вересня 2017 року по 20 вересня 2018 року (24 календарни днів); з 20 вересня 2018 року по 20 вересня 2019 року (24 календарних днів); з 20 вересня 2019 року по 20 вересня 2020 року (24 календарних днів); з 20 вересня 2020 року по 20 вересня 2021 року (24 календарних днів); з 20 вересня 2021 року по 25 січня 2022 року (8 календарних днів). Всього 128 календарних днів невикористаної відпустки.

За правилами абзацу першого пункту 2 розділу П Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

За останні 12 календарних місяців, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки, заробіток ОСОБА_1 склав суму в розмірі 77 548,94 грн (7 000,00 грн в січні та лютому 2021 року, 6 400,00 грн в березні серпні 2021 року, 6 178,12 грн в вересні 2021 року, 6 400,00 грн в жовтні та листопаді 2021 року, 6 170,82 грн в грудні 2021 року).

З урахуванням податку з доходів фізичної особи в розмірі 19,5% та військового збору в розмірі 1,5%, компенсація за невикористану позивачем відпустку на час звільнення становить суму в розмірі 28 040,30 грн із розрахунку: 77 548,94 грн : 354 календарних днів х 128 календарних днів невикористаної відпустки, що на 1 104,64 грн менше ніж нараховано та виплачено позивачу згідно з розрахунковим листом по заробітній платі за січень 2022 року.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою та на час вирішення справи судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 відпускні та суми компенсації за невикористані дні відпусток фактично не отримував або отримував не в повному обсязі не можуть бути прийняті до уваги.

Залишок компенсації за невикористану відпустку за квітень 2020 року в розмірі 2 683,33 грн, компенсація за невикористану відпустку за період з 20 вересня 2013 року по 20 вересня 2014 року на підставі наказу від 10 серпня 2020 року № 65-К в розмірі 5 607,60 грн були перераховані на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1 , що підтверджується відомостю № 19 від 24 квітня 2020 року (а. с. 188, 190).

Щодо стягнення лікарняних.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2015 року № 439) (далі Порядок) сума страхових виплат застрахованій особі та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця обчислюється шляхом множення суми денної виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачена законодавством, на кількість календарних днів, що підлягають оплаті.

Сума допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною або хворим членом сім`ї) у розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.

Пунктом 3 Порядку визначено, що середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період (12 календарних місяців) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на яку нарахований єдиний внесок на загальнообо`вязкове державне соціальне страхування та/або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі єдиний внесок та/або страхові внески), на кількість календарних днів зайнятості (відповідно до видів страхування переіод перебування у трудових відносинах, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими договорами, проходження служби, провадження підприємницької або іншої діяльності, пов`язаної з отриманням доходу безпосередньо від такої діяльності) у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин, - тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком, відпустка без збереження заробітної плати.

Таким чином, підприємством зобов`язне було здійснити виплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності.

Згідно з Витягом з електронного реєстру листків непрацездатності ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 28 грудня 2021 року по 19 січня 2022 року та у період з 20 січня 2022 року по 26 січня 2022 року (а. с. 49-52, 84-90, 91).

Згідно з лікарняним листком № 2251034-1 від 28 грудня 2021 року позивач перебував на лікарняному з 28 грудня 2021року по 01 січня 2022 року.

За період з 28 грудня 2021 року по 01 січня 2022 року сума коштів за п`ять днів тимчасової непрацездатності становить 1 073,65 грн із розрахунку: 214,73 (середньоденна заробітна пата) х 5 днів тимчасової непрацездатності.

Згідно з лікарняним листком № 2251034-1 від 20 січня 2022 року позивач перебував на лікарняному з 20 січня 2022 року по 26 січня 2022 року.

За період з 20 січня 2022 року по 26 січня 2022 року сума коштів за за п`ять днів тимчасової непрацездатності становить 1 074,10 грн із розрахунку: 214,82 (середньоденна заробітна пата) х 5 днів тимчасової непрацездатності.

Загальна сума нарахувань по тимчасовій непрацездатності за вирахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору в розмірі 418,81 грн становить 1 728,94 грн.

За вирахуванням виплаченої заборгованості по тимчасовій непрацездатності в розмірі 687,49 грн, сума лікарняних, які підлягають стягненню з відповідача, становить суму в розмірі 1 041,45 грн.

Однак при звільнення позивачу було виплачено коштів по тимчасовій непрацездатності в суму 1 166,01 грн.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача заборованості по тимчасовій непрацездатності.

Щодо стягнення індексації заробітної плати.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною третьою статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати у встановленому законодавством порядку передбачена також частиною п`ятою статті 95 КЗпП України.

Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3).

Отже, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок).

Порядком передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється у розмірі 101 відсотка (частина друга пункту 1-1) - вказана величина індексу діяла до 2016 року. При цьому індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Відповідно до частини п`ятої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пункту 4 Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.

Тобто, для проведення індексації доходів населення необхідна наявність одночасно таких обставин: величина індексу споживчих цін має перевищити поріг індексації у розмірі 101 відсотка (починаючи з 2016 року - 103 відсотка); індексації підлягає лише прожитковий мінімум, встановлений для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 5 Порядку у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

Індекси інфляції (індекси споживчих цін) в Україні в 2021 році становили: в січні 101,3; в лютому 101,0; в березні 101,7; в квітні 100,7; в травні 101,3; в червні 100,2; в липні 100,1; в серпні 99,8; в вересні 101,2; в жовтні 100,9; в листопаді 100,8; в грудні 100,6.

Оскільки індекси інфляції (індекси споживчих цін) в Україні в 2021 році не перевищували 103 відсотка, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого виновку про залишення позову ОСОБА_1 в цій частині без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2022 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина