Справа № 165/1703/22
Провадження № 2/165/481/22
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Василюка А.В.,

за участю секретаря Навроцької М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Нововолинську, в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Волиньвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

15 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ДП «Волиньвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що працював у ВП «Шахта Бужанська» ДП «Волиньвугілля» на посаді електрослюсаря підземного і наказом від 24 грудня 2019 року був звільнений за ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Зазначає, що у день звільнення роботодавець не виплатив заробітну плату та вихідну допомогу належну йому при звільненні і згідно наданої ВП «Шахта Бужанська» ДП «Волиньвугілля» довідки №51/8.4/01-19, станом на 18 січня 2022 року, заборгованість складає 63 979,03 грн. Зазначив, що рішенням Нововолинського міського суду від 20 жовтня 2020 року з відповідача в його користь було стягнуто 63 979,03 грн. заборгованої заробітної плати та 78 167,32 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 грудня 2019 року по 11 серпня 2020 року, а судовим наказом від 26 квітня 2021 року було стягнуто з відповідача його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 серпня 2020 року по 20 квітня 2021 року. Враховуючи, що з 21 квітня 2021 року по час подання позову заборгована заробітна плата не була виплачена відповідачем, а його середньоденний заробіток становив 507,58 грн., просить суд стягнути з ДП «Волиньвугілля» в свою користь 151 258,84 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, з розрахунку 507,58 грн. х 298 днів (кількість робочих днів у вищевказаний період). Також, просить стягнути з відповідача в свою користь сплачений ним судовий збір.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, його представник адвокат Герасимчук Л.Р. подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності та відсутності позивача, позов підтримала, просила його задоволити (а.с.48).

Представник відповідача ДП «Волиньвугілля» у судове засідання не з`явився, адвокат Кінах Я.В., яка за договором №20-10/01 (а.с.42) представляє інтереси ДП «Волиньвугілля», подала письмову заяву про проведення судового засідання без участі представника відповідача та у позові просила відмовити (а.с.34). В окремо поданій заяві (а.с.34) ОСОБА_2 просила суд застосувати строки позовної давності та зазначила, що відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Конституційний суд офіційного розтлумачив положення ст.233 КЗпП України і зазначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розплатився. Оскільки позивач довідався про порушення свого права 18 січня 2022 року, отримавши відповідну довідку у відповідача, а звернувся до суду 15 липня 2022 року, то вважає, що ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду, що згідно ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника.

Наказом №216/к від 24 грудня 2019 року позивача ОСОБА_1 звільнено з ВП «Шахта Бужанська» ДП «Волиньвугілля» на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку (а.с.7)

Згідно з довідкою відповідача №51/8.4/01-19 від 18 січня 2022 року заборгованість ДП «Волиньвугілля» перед ОСОБА_1 станом на день видачі довідки становила 63 979,03 грн., а його середньоденний заробіток складав 507,58 грн.

Позивач у позовній заяві зазначає, що двічі судовими рішеннями з відповідача в користь позивача стягувався середній заробіток за час затримки розрахунку при його звільненні (а.с.11-14) і попри це, з моменту звільнення позивача і по даний час, заборговану заробітну плату відповідач ОСОБА_1 не виплатив.

Оскільки повний розрахунок із звільненим працівником роботодавець не провів, що підтвердив довідкою №51/8.4/01-19 від 18 січня 2022 року, тому заява представника відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, передбачених ч.2 ст.233 КЗпП України, задоволенню не підлягає, тобто при вирішенні справи судом не береться до уваги.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити і які міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те,

з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі №165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року).

При вирішенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за зазначений ним період, необхідно врахувати, що середній заробіток, за підрахунком позивача, становить 151 258,84 грн. (а.с.9-10), що майже втричі перевищує заборгованість підприємства, а тому, на думку суду, не відповідає вимогам справедливості та пропорційності. Більше того, законодавець вніс зміни до ст.117 КзПП України та обмежив розмір середнього заробітку шістьма місяцями (Закон №2352-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022). Оскільки позов поданий 15 липня 2022 року, тому до застосування підлягають норми ст.117 КЗпП України, які діяли на час подачі позову до суду.

З метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці, суд дійшов висновку, що конкретні обставини справи дають підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 151 258,84 грн. до 2 000 грн., оскільки саме в такому випадку будуть враховані та дотримані інтереси обох сторін - працівника, який звільнився у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства умов колективного чи трудового договору та роботодавця, який є господарюючим суб`єктом державної форми власності.

Також, відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача в користь позивача 20 грн. судового збору, що був сплачений позивачем та підтверджується документально (а.с.4).

Керуючись ст.13, ст.12, ст.81, ст.141, ст.211, ст.259, ст.263 ЦПК України, на підставі ст.47, ст.116, ст.117 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) ст.1, ст.2, ст.5, ст.7, ст.10, ст.15 Закону України «Про оплату праці», суд

ухвалив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Волиньвугілля» (, юридична адреса: вул. Луцька, буд.1, м. Нововолинськ) в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) 2 000 (дві тисячі) грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 квітня 2021 року по 14 липня 2022 року включно.

Стягнути з Державного підприємства «Волиньвугілля» (, юридична адреса: вул. Луцька, буд.1, м. Нововолинськ) в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) 20 (двадцять) грн. сплаченого судового збору.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя підпис А.В. Василюк