справа № 570/2425/22
провадження № 2/570/881/2022
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 грудня 2022 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Новоселецької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

покликаючись на невизначеність частки спадкодавця, що перешкоджає йому оформити свої спадкові права, позивач у поданій до суду 12 липня 2022 року позовній заяві просить визнати за ним у порядку спадкування за заповітом право власності на 1/3 земельної ділянки площею 0,0814 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:002:0273), цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала спадкодавцю ОСОБА_3 на праві приватної спільної сумісної власності з відповідачем.

Позивач у поданій до суду заяві позов підтримує повністю і по аналогічних мотивах.

Відповідач у поданій до суду нотаріально посвідченій заяві позовні вимоги визнає.

Сторін відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи.

Сторони у поданих до суду заявах просять розглянути справу без їх участі.

Крім того, суд вважає, що позов про визнання права власності є речово - правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який має підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно. У даному випадку, коли факти оспорювання чи невизнання права власності на майно з боку інших осіб відсутні, але відсутність документа, що засвідчує право власності на майно, заважає власнику володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, відповідач у позові про визнання права власності може бути взагалі відсутній.

Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористались правовою допомогою.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлені такі обставини.

Позивач прийняв спадщину після смерті його рідної тітки по материнській лінії спорідненості ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується заповітом від 03 грудня 2011 року, свідоцтвом про її смерть, довiдкою про прийняття спадщини, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

15 червня 2022 року він отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 на 1/3 будинку АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 також залишилась земельна ділянка площею 0,0814 га, кадастровий номер: :01:002:0273 для обслуговування будинку АДРЕСА_1 , що належала на праві спільної сумісної власності спадкодавцю та відповідачу - його матері ОСОБА_2 .

Під час оформлення спадкових прав на вищевказану земельну ділянку приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Сохацький Ігор Семенович у відповіді № 49/01-16 від 22.06.2022 року повiдомив, що не видаються свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку на підставі державного акта на земельну ділянку, яка належала спадкодавцеві на праві спільної сумісної власності, оскільки нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину пiсля смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки спадкодавця у спільному майні.

Позивач фактично прийняв спадщину від спадкодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 1/3 земельної ділянки площею 0,0814 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:002:0273), цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала на праві спільної сумісної власності спадкодавцю та позивачу.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно зі ст.355 ЦК Украiни майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спiльне майно). Майно може належати особам на прав спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власностi виникае з пiдстав, не заборонених законом. Приписами ч.2 ст.370 ЦК України визначено, що у разі видiлу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Вiдповiдно до ст.372 ЦК України майно, що є у спiльнiй сумiснiй власності, може бути подiлене мiж співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільнiй сумiснiй власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рiвними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна мiж співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крiм багатоквартирного), будiвлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без змiни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до п.«г» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно з ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Ч.1 ст.131 ЗК України також передбачена можливість набуття права власності на земельну ділянку на підставі успадкування.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день вiдкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починаються з часу відкриття спадщини (ст.1220, 1222, 1270 ЦК України). Вiдповiдно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до iнших осіб (спадкоємців). Вiдповiдно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщинять права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч.1 ст.1225 ЦК України). Вiдповiдно до ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Вiдповiдно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рiшення суду про визначення частки спадкодавця. У разi вiдмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За змістом ст.392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається iншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Спадкоємцi не позбавленi права на захист своїх порушених прав шляхом подання позову про визнання права власності у порядку спадкування на належну спадкодавцю частку у праві спільної власності на земельні ділянки. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 16 вересня 2020 р. у справі № 464/1663/18.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст.ст.335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів. Ст.392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст.355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна (п. 17 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Вiдповiдно до ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розмiщенi на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розмiщенi, без змiни ii цільового призначення. Вiдповiдно до ч.2 ст.120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`ект нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`ект незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державноi, комунальної власності), на якій розмiщено такий об`ект, одночасно переходить вiд відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмiрi належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`ект, крiм випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну дiлянку в іншому розмiрi.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Підстава позову - відмова приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку.

Предмет позову- визначення частки спадкоємців у спадковому майні і, як наслідок, права власності на частину земельної ділянки.

Ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 цього кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч.2 цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами державою виключно відповідно до закону.

Як на обґрунтування позовних вимог у цій справі позивач посилався, зокрема, на те, що відсутність визначення часток спадкодавця у праві спільної власності на земельну ділянку позбавляє її можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у позасудовому порядку, що підтверджується відповідною відмовою у вчиненні нотаріальних дій. Таким чином, позивач звернувся до суду із метою захисту свого спадкового права. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності. За змістом ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Відповідно до пункту 1.5. розділу 3 частини III Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених Рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29.01.2009р. «Не видаються свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку на підставі державного акта, зокрема, який містить виправлення, або ж на земельну ділянку, яка належала спадкодавцеві на праві спільної сумісної власності, оскільки нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки спадкодавця у спільному майні. У цих випадках питання щодо оформлення спадкових прав вирішуються спадкоємцями в судовому порядку».

У зв`язку з відсутністю визначення часток спадкодавця у праві спільної власності на земельну ділянку та відмовою нотаріуса позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у позасудовому порядку. У цих випадках питання щодо оформлення спадковуються спадкоємцями в судовому порядку.

16.11.2016 р. Верховний суд України розглядаючи справу № 6-1443цс16 зробив відповідний правовий висновок стосовно спільної часткової власності. Так, поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на землю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переход прав на земельну ділянку і набуття права власності на нерухомість. Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на повну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Вирішуючи спір, суд, перевіривши доводи позивача, погодившись зі своєчасністю прийняття ним спадщини, дійшовши висновку про вчасність його позовних вимог у зв`язку із наявністю відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому, не порушуючи норми ст.10, 11 ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.55, 124 Конституції України та передбачений ст.3, 4 ЦПК України, виконуючи свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процессу.

Позивачем "поза розумним сумнівом" доведено, що земельна ділянка площею 0,0814 га, кадастровий номер: :01:002:0273, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцеві - ОСОБА_3 , на праві приватної спільної сумісної власності з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Доказів про те, що між сторонами була домовленість про інші частки суду не надано.

Ніким не заперечується, що позивач своєчасно прийняв спадщину відповідно до ст.1269 ЦК України, в установлений законом строк подавши заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Оскільки позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті спадкодавця, осіб, які б мали право на обов"язкову частку у спадщині, відсутні, то він має успадковувати все майно, що належало спадкодавцю на день її смерті. Його право на нього ніким не оспорюється, але в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на нього позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на це майно в нотаріальній конторі.

За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, позивачем належними та допустимими доказами доведені сукупність всіх обставин, що дають суду підстави визнати за ними право власності на спадкове майно, Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надала, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та враховує положення ч.1 ст.142 ЦПК України, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки у позовній заяві позивач не просить стягнути з відповідача судові витрати, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, не стягує з відповідача понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

Згідно положень ч.3 ст.7 Закону "Про судовий збір" повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

На підставі наведеного, керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом право власності на 1/3 земельної ділянки площею 0,0814 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:002:0273), цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала ОСОБА_3 .

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, відповідно до квитанції № 70 від 11 липня 2022 року, а саме: 496 (дві тисячі п`ятсот сорок п`ять) гривень 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення виготовлене 23 грудня 2022 року.

Суддя: Кушнір Н.В.