Номер провадження: 22-ц/813/8240/22
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Пінькової К.Ю.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач Одеська міська рада,третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гуляєва НаталіяВасилівна

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань

апеляційну скаргу Одеської міської ради

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2022 року, ухваленого Суворовським районним судом у складі: судді Сувертак І.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гуляєва Наталія Василівна, про визнання права власності на спадкове майно.

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2018 року № 139433834 за ОСОБА_2 25.09.2018 року було зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 59 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), актовий запис № 3006 від 20.03.2020.

Єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 є її бабуся - ОСОБА_1 .

У встановлений законом строк ОСОБА_1 прийняла спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Гуляєвої Наталії Василівни, яким 13 серпня 2020 року заведено спадкову справу №18/2020.

При зверненні до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гуляєвої Наталії Василівни із заявою про видачу спадкоємцеві свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 позивачка отримала постанову №148/02-31 «Про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом», яка мотивована тим, що ТОВ «НОВЕ БТІ», із порушенням вимог ст. 40, 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, провело реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі технічного паспорта та без документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси та роз`яснено про звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тому позивачка просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: на житловий будинок, загальною площею 59,0 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гуляєва Наталія Василівна, про визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме: на житловий будинок, загальною площею 59,0 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тому суд вважав, що вимоги ОСОБА_1 , підлягають задоволенню, оскільки наявність недоліків під час реєстрації права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , щодо відсутності адресної довідки, унеможливлює оформлення спадкових прав спадкоємця у нотаріальному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач Одеська міська рада вважає оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі та стягнути сплачений судовий збір на користьОдеської міської ради.

Доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_2 є онукою ОСОБА_3 , яка в подальшому уклала шлюб з ОСОБА_4 та відповідно змінила прізвище та стала ОСОБА_1 , однак з заявою про прийняття спадщини звертається ОСОБА_1 , і оскільки позивачкою не заявлялася вимога про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тому з наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити, що вказана особа дійсно є бабусею, а отже і спадкоємицею, ОСОБА_2 ; в порушення приписів цивільного процесуального законодавства суд ухвалив рішення за відсутності належних та допустимих доказів того, що після смерті ОСОБА_2 єдиним її спадкоємцем є позивачка - ОСОБА_1 ; державна реєстрація права власності за спадкодавцем була проведена з порушенням норм законодавства, оскільки технічний паспорт не є документом, який підтверджує первинне набуття права власності на спірне нерухоме майно та з ознаками самочинного будівництва та знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, яка належить територіальній громаді м. Одеси, питання про що має вирішуватися в окремому судовому провадженні; судом не спростовані висновки приватного нотаріуса про відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Нєдова О.С. апеляційну скаргу не визнала, оскільки щодо родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем як між онукою та бабусею, то позивачем надано достатньо доказів, які це підтверджують, а запис у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян допущена помилка внаслідок особливостей почерку, яким зроблено запис у свідоцтві про розірвання шлюбу; визнання правомірності факту реєстрації майна не розглядається у межах теперішньої справи, така проведена державним реєстратором, який має на це право, така реєстрація є чинною, відповідні докази не надавалися та не досліджувалися.

У відповіді на відзив Одеська міська рада наполягає на задоволенні апеляційної скарги, оскільки матеріали справи не містять належних і достатніх доказів підтвердження факту родинних зв`язків між позивачем та померлою ОСОБА_2 , крім того, з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 13.09.2020 № 2 прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу АпетЕноЛ, тобто наявна додаткова помилка, і дані обставини можуть слугувати самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник скаржника Одеської міської ради підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивачки адвокат Нєдов О.С. апеляційну скаргу не визнав.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не зявилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2018 року № 139433834 за ОСОБА_2 25.09.2018 року зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 59 кв.м, житловою площею 30,6 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі технічного паспорту серія та номер:0022977, виданий 18.09.2018 року, видавник: ТОВ «НОВЕ БТІ» (а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), актовий запис № 3006 від 20.03.2020 року (а.с. 18).

На підставі заяви позивачки ОСОБА_1 13 серпня 2020 року приватним нотаріусом Гуляєвою Н.В. заведена спадкова справа, номер у спадковому реєстрі 61299484, у нотаріуса № 18/2020, спадкодавець ОСОБА_2 (а.с. 19).

Інші особи з заявами про прийняття спадщини після відповідно до матеріалів спадкової справи № 18/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , заведеної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуляєвою Наталією Василівною 13 серпня 2020 року, не зверталися.

Відповідно до запиту приватного нотаріуса Гуляєвої Н.В. щодо надання довідки з останнього місця проживання спадкодавця ОСОБА_2 Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради надав відомості про те, що ОСОБА_2 , починаючи з 21.10.2002 року, була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 ; знято з реєстрації з 17.04.2020, інші зареєстровані особи відсутні (а.с. 81, 82, 83).

Отже, після смерті ОСОБА_2 єдиним її спадкоємцем є позивач - її бабуся - ОСОБА_1 .

28 квітня 2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуляєвою Наталією Василівною винесено постанову № 148/02-31 «Про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом» у зв`язку з розбіжностями та невідповідностями адрес в документах. В даній постанові зазначено, що нотаріус не може видати ОСОБА_1 Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в зв`язку з тим, що ТОВ «НОВЕ БТІ», із порушенням вимог ст. 40, 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, провело реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі технічного паспорта, виданого щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 та без документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (а.с. 20-21).

В матеріалах справи містяться копії квитанцій ТОВ «Одесгаз-Постачання», ТОВ «Інфокс», ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія», які надіслані на ім`я ОСОБА_2 за оплату комунальних послуг за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У технічному паспорті серія та номер НОМЕР_2 , виданому 18.09.2018 року, видавник: ТОВ «НОВЕ БТІ», зазначено, що у зв`язку з тим, що житловий будинок літ «А» самочинно побудовано до 05.08.1992 року, відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України10.07.2001 року за № 582/5773, не є самочинним.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу визнання за позивачем в порядку за законом як за спадкоємицею другої черги права власності на житловий будинок, належний померлій онуці позивачки ОСОБА_2 , оскільки відповідачем таке право не визнається з огляду на недоведеність родинних відносин між спадкоємицею та спадкодавицею внаслідок розбіжностей у написанні прізвища позивачки та з огляду на незаконність набуття за життя спадкодавицею ОСОБА_2 права власності на спірну нерухомість.

Переглядаючи рішення суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У другу чергу спадкоємцеів за законом згідно статті 1262 ЦК України право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); сімейних відносин; відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини).

Колегія суддів зауважує, що позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом до відповідача, до якого спадщина у разі відсутності спадкоємців за законом та за заповітом мала б перейти у відповідності до вимог ст. 1227 ЦК України як відумерла, з вимогою про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

За заявленої позивачкою вимоги про визнання права власності на спадкове майно у неї не було необхідності заявляти вимогу про встановлення факту родинних відносин, яка фактично є складовою частиною обґрунтування її вимоги про визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Така вимога за відсутності спору щодо спадкового майна підлягала б розгляду в порядку окремого провадження. За наявності встановленого судом спору про право на спадкування, наявної постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а отже неможливості отримати правовстановлюючі документи на спадкове майно у нотаріуса, є ефективним способом захисту прав позивачки.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги про встановлення юридичного факту родинних відносин ОСОБА_1 із ОСОБА_2 як між бабою та онукою не заявлялися, є помилковим, а вказані обставини мають перевірятися в межах розглядуваної справи.

З`ясування судом фактичних обставин справи здійснюється із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо та в їх сукупності та взаємозв`язку в цілому.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорія стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри».

Достовірність як змістова характеристика доказу свідчить про можливість на підставі такого доказу встановити дійсні обставини справи.

Допустимість доказів характеризується як дотриманням порядку збирання, подання та дослідження таких доказів, так і обов`язковістю підтвердження певних обставин справи визначеними законом засобами доказування.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною, сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу судів на те, що цивільне законодавство не передбачає обов`язкового переліку доказів, якими особа може підтвердити факт родинних відносин з іншою особою, оскільки, реалізуючи свої процесуальні права з урахуванням принципу диспозитивності, сторона подає ті докази, які, на її думку, підтверджують обставини, які входять до предмета доказування.

Доказами, що підтверджують факт родинних відносин, можуть бути документи, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником.

Зважаючи на викладене, необґрунтованими є доводи скаржника Одеської міської ради про недоведеність підтвердження факту родинних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наданими позивачкою письмовими доказами.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Одесі, її батьками записані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 68); документом, що підтверджує факт народження відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 13.08.2020 № , є довідка пологового будинку Центрального району м. Одеси від 02 січня 1984 р (а.с. 69-70); у свідоцтві про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його матір`ю записана ОСОБА_3 (а.с. 71); з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 13 серпня 2020 року № 3 вбачається, що документом, що посвідчує факт народження, є довідка 2 Одеського пологового будинку від 03 жовтня 1960 р.; ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 25 лютого 2002 р. Відділом РАГС Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 73); відповідно до повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису від 09 травня 1964 року, номер актового запису № 504, складений Другим Суворовським відділом ДРАЦС Одеського міського управління юстиції, про шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що народилася у м. Одесі (прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 ); відповідно до паспорту позивачки її дані ОСОБА_1 (російською ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження м. Одеса.

Вказані докази є достатніми та достовірними, і задовольняючи позовні вимоги, суд правильно надав їм оцінку в їх сукупності, які в своєму взаємозв`язку згідно з практикою ЄСПЛ щодо урахуванням принципу «балансу вірогідностей» підтверджують правдивість обставин, на які посилалася позивачка ОСОБА_1 на обґрунтування своїх позовних вимог, що вона є бабою ОСОБА_2 , а тому дійшов правильних висновків про обґрунтованість позовних вимог позивачки саме як спадкоємця другої черги після смерті її померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 онуки ОСОБА_2 , а посилання відповідача у апеляційній скарзі та відповіді на відзив на недоведеність такого факту спростовується вищенаведеними доказами.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку.

Для набуття права власності в установленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12 та постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність 30 грудня 2004 року, було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося.

Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 15 липня 2019 року у справі № 263/8226/16-ц і від 01 квітня 2020 року у справі № 760/1651/16-ц.

Тому є помилковими доводи апеляційної скарги про те, що державна реєстрація права власності за спадкодавцем була проведена з порушенням норм законодавства, оскільки технічний паспорт не є документом, який підтверджує первинне набуття права власності на спірне нерухоме майно та з ознаками самочинного будівництва.

У справі, що переглядається, суд правильно виходив із доведеності позивачем належними і допустимими доказами набуття у передбаченому законом порядку спадкодавцем права власності на спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,0 кв.м, житловою площею 30,5 кв.м, отже, правильно врахував статус цього майна як спадкового.

Посилання скаржника на знаходження спірного житлового будинку на земельній ділянці комунальної власності, яка належить територіальній громаді м. Одеса, не спростовує належності будинку станом на час смерті ОСОБА_2 .

Як не спростовують такого і доводи апеляційної скарги про те, що таке питання має вирішуватися в окремому судовому провадженні, адже законність набуття спадкодавицею ОСОБА_2 права власності на спірну нерухомість не є предметом розглядуваної справи.

Помилковими і такими що не ґрунтуються на вимогах закону, є доводи апеляційної скарги про те, що судом не спростовані висновки приватного нотаріуса про відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії, оскільки таке може мати місце у разі оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії, у той час, коли по справі особа звертається до суду саме через неможливість у позасудовому порядку захистити свої спадкові права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні, і які за своєю суттю є вірними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, щорішеннясуду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 21 грудня 2022 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: Ю.П. Лозко

Н.В. Стахова