Провадження № 22-ц/801/1915/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 рокуСправа № 127/28780/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2022 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Гуменюком К.П.,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватного нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В., Приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , який 06.05.2016 розірвано. В подальшому, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2018 , яке набуло законної сили, поділено майно подружжя, а саме земельну ділянку, загальною площею 0,0393 га та садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з-го варіанту розподілу, який міститься у додатках №14, 15, 18 висновку експерта. Виділено в натурі ОСОБА_2 гараж-1, кімнату 1-2, частину проходу 1- 5 (Ѕ), кімнату 1-6, кімнату 1-7, туалет 1-8, вигрібну яму № 1 (Ѕ), колодязь № 2 (Ѕ), земельну ділянку розміром 0,0162 позначену на плані жовтим кольором; виділено відповідачу ОСОБА_3 коридор 1-1, кухню 1-3, санвузол 1-4, частину ходу 1-5 (Ѕ), гардеробну 1-9, кімнату 1-10, кімнату 1-11, ганок, погріб «п/А», вхід в погріб «п/в», вигрібну яму № 1 (Ѕ), колодязь № 2 (Ѕ), земельну ділянку розміром 0,0162 га позначену на плані-схемі синім кольором.

Позивач вказує, що після подання вказаного позову про поділ майна ОСОБА_1 31.08.2016 звернулася в суд з позовом до своєї доньки ОСОБА_3 про стягнення неіснуючого боргу за договором позики, який рішенням суду від 05.09.2017 задоволено. Разом із тим, ОСОБА_3 подала касаційну скаргу на судове рішення від 06.12.2018 та постанову апеляційного суду у справі про розподіл майна подружжя. 06.04.2020 постановою Верховного Суду судові рішення першої та апеляційної інстанцій залишені без змін.

Після розгляду справи Верховним Судом ОСОБА_4 звернувся до реєстратора для реєстрації свого нерухомого майна, яке виділено йому судовим рішенням, проте від реєстратора він дізнався, що право власності на все нерухоме майно зареєстровано за матір`ю ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , а тому здійснити реєстрацію свого нерухомого майна він не зміг.

ОСОБА_2 зазначає, що з`ясовуючи обставини реєстрації його нерухомого майна за відповідачкою ОСОБА_1 , дізнався, що його нерухоме майно, а саме виділені йому судом частина земельної ділянки та частина садового будинку передані приватним виконавцем стягувачу ОСОБА_1 на виконання рішення суду від 05 вересня 2017 року, як нерухоме майно належне боржнику ОСОБА_3 . Постановою приватного виконавця від 09.12.2019 будинок та земельна ділянка, половина яких належить ОСОБА_2 за судовим рішенням передано стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу ОСОБА_5 та складено Акт про передачу майна стягувачу. В свою чергу, при виконанні вказаного судового рішення ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_3 , не повідомили приватного виконавця про те, що половина земельної ділянки та половина садового будинку не належать боржнику ОСОБА_3 , а належать ОСОБА_2 на підставі рішення суду від 06.12.2018.

За процедурою виконання судового рішення ОСОБА_1 погодилась прийняти у власність нерухоме майно ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу, що свідчить про недобросовісність відповідача, як набувача майна. 28.12.2019 до ухвалення Верховним Судом судового рішення за касаційною скаргою ОСОБА_5 вказане майно в порядку виконання судового рішення зареєстроване приватним нотаріусом в Державному реєстрі права власності за ОСОБА_1 .

Належна ОСОБА_2 частка (Ѕ нерухомого майна), яка виділена йому в натурі судовим рішенням, оформлена та зареєстрована за ОСОБА_1 , що не дає можливості ОСОБА_2 зареєструвати це майно на себе відповідно до судового рішення від 06 грудня 2018 року, а отже право ОСОБА_2 порушено недобросовісним набувачем ОСОБА_1 позбавленням ОСОБА_2 права володіти цим майном.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому заперечує щодо задоволення позову, вказує, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, а тому підлягає застосування норми ч. 2 ст. 388 ЦК України, відповідно до якої майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2022 року позов задоволено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 вересня 2022 року стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000, 00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В якості основних доводів скаржник зазначає те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про недобросовісність ОСОБА_1 як набувача майна, оскільки вона не була обізнана щодо належності половини спірного будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 , при цьому немає доказів, що їй було вручено або повідомлено про зміст рішення суду про поділ майна подружжя. Тому ОСОБА_1 , як стягувач у виконавчому провадженні не повідомила приватного виконавця про дану обставину виключно необізнаністю. Крім того, судом до спірних правовідносин не застосовано ч.2 ст. 388 ЦК України.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Також ОСОБА_2 подано заяву про стягнення судових витрат в апеляційному провадженні в розмірі 7093 грн.

Відзивів від інших учасників справи на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідач ОСОБА_3 та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. та приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський О.В в судове засідання не з`явились. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Суд вирішив розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та в межах вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2018 , яке набуло законної сили, поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме: земельну ділянку, загальною площею 0,0393 га, кадастровий номер :03:064:0406 та садовий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 виділено в натурі гараж-1, кімнату 1-2, частину проходу 1-5 (1/2), кімнату 1-6, кімнату 1-7, туалет 1-8, вигрібну яму № 1 (Ѕ), колодязь № 2 (Ѕ), земельну ділянку розміром 0,0162 позначену на плані жовтим кольором; ОСОБА_3 виділено в натурі коридор 1-1, кухню 1-3, санвузол 1-4, частину ходу 1-5 (Ѕ), гардеробну 1-9, кімнату 1-10, кімнату 1-11, ганок, погріб «п/А», вхід в погріб «п/в», вигрібну яму № 1 (Ѕ), колодязь № 2 (Ѕ), земельну ділянку розміром 0,0162 га позначену на плані-схемі синім кольором. Обов`язок по виконанню робіт влаштування перегородки проходу 1-5 та закладення прорізу між кімнатами 1-1 і 1-2 покладено на позивача ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 5 707 грн. 50 коп. грошової компенсації за відступ від рівності часток (Т.1 а.с. 18-26).

ОСОБА_3 доводиться донькою відповідачу ОСОБА_1 , крім того остання допитувалась у якості свідка при розгляді справи про поділ майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується вказаним вище рішенням суду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року, яке набуло законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 10 жовтня 2012 року на загальну суму 1 409 524 грн. 34 коп. В даній справі ОСОБА_2 , як третьою особою з самостійними вимогами було заявлено позов про визнання цього договору недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги , ОСОБА_2 , крім іншого , вказував на те, що договір позики укладався з метою обтяження спільного майна подружжя(Т.1 а.с. 37-39).

ОСОБА_1 звернулась до приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року у справі № 127/18601/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 1 409 524 грн. 34 коп. (Т.1 а.с. 179).

Приватним виконавцем постановою відкрито виконавче провадження, в ході виконання якого виявлено майно боржника ( ОСОБА_3 ), а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с. 179).

29.11.2018 приватним виконавцем проведено опис та арешт зазначеного нерухомого майна. 09 липня 2019 року складено та подано до ВФ ДП «СЕТАМ» заявка на реалізацію арештованого майна. 02 жовтня 2019 року треті торги з реалізації майна боржника ОСОБА_3 (лота № 374474) не відбулися, у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів (протокол № 434782 від 02 жовтня 2019 року).

09.12.2019 на підставі повідомлення стягувача ОСОБА_1 про бажання залишити за собою нереалізоване майно боржника ,на підставі поданої нею заяви від 04.12.2019 приватним виконавцем Турським О.В. винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та складений відповідний акт.

Відповідно до акту приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. 28 грудня 2019 року видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 3554, яким посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності садовий будинок, загальною площею 147 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка, загальною площею 0,0393 га, кадастровий номер :03:064:0406, розташовані за адресою АДРЕСА_1 (Т. а.с. 170-175).

28.12.2019 приватним нотаріусом внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на садовий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 (Т.1 а.с. 12-17).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивачем доведено належним чином, що відповідач ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем, оскільки їй було відомо про те, що половина спірного будинку та земельної ділянки, відповідно до судового рішення належить ОСОБА_2 . Проте, будучи стягувачем у виконавчому провадженні, вона ,а також відповідач ОСОБА_3 , як боржник у виконавчому провадженні, не повідомили про це приватного виконавця, беззаперечно знаючи про цю обставину, що призвело до передачі ОСОБА_1 у власність частини нерухомого майна, яке належало позивачу ОСОБА_2 .

З такими висновками погоджується Вінницький апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на Законі, відповідають фактичним обставинам справи, не суперечать наявним доказам та матеріалам справи та зроблені у відповідності до норм процесуального та матеріального права.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконного, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а ст. 388 ЦК України встановлено право власника на витребування майна від добросовісного набувача, у разі, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15-ц (провадження № 61-4812св18) вказав, що "застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Аналіз ст. 387 Цивільного кодексу України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ с абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Положеннями ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

З ч. 1 ст. 321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 387 ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть статися за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Одночасно добросовісність (недобросовісність) незаконного володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання.

Судом встановлено, що спірне майно, станом на вчинення виконавчих дій вже було поділено рішенням суду та будучи стягувачем у виконавчому провадженні ОСОБА_1 не повідомила про це приватного виконавця, приховала цю обставину та 04.12.2019 подала заяву про бажання залишити за собою нереалізоване майно вцілому, що призвело до передачі їй у власність частини нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 .

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що ОСОБА_1 була обізнана щодо права власності позивача на половину будинку та земельної ділянки, а тому вона є недобросовісним набувачем.

З чим погоджується Вінницький апеляційний суд.

Отже в силу ст.81 ЦПК України позивачем доведені обставини, якими він обґрунтовував позовні вимоги.

Враховуючи зазначені обставини, а також вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини сторін та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду щодо можливості витребування майна у відповідача, з посиланням на норму ч.2 ст.388 ЦК України. Оскільки належне позивачу майно не було продане на електронних торгах , які фактично не відбулися, відповідач не була учасником таких торгів, а отримала його на підставі поданої заяви до приватного виконавця з бажанням залишити майно за собою, висновки суду про наявність підстав для витребування майна у відповідача є правильними.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу вказав, що понесені витрати на професійну правничу допомогу за складання відзиву на апеляційну скаргу та послуги адвоката становлять 7000,00 грн. В свою чергу, ОСОБА_2 подав заяву в якій просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7093,00 грн.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень ст. 137 ЦПК України.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (п.2 ч.2 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Відповідно до роз`яснень п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору від 14.08.2021 (Т.2 а.с. 40) професійну правничу допомогу позивачу ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції надавав адвокат Іващук В.А., повноваження якого підтверджуються ордером серії АВ №1051104 від 24.10.2022 (Т.2 а.с. 35).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду договір від 14.08.2021 та Додаток №1 до Договору. Відповідно до Додатку №1 до Договору сторони погодили, що вартість за надання професійної правничої допомоги встановлюється в твердій грошовій сумі в розмірі 7000 грн.

Згідно з ч.5 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи слідує, що разом із зазначеними доказами позивач надав суду докази надіслання відповідачу відзиву на апеляційну скаргу із клопотанням про відшкодування витрат під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції (Т.1 а.с. 36).

Заперечень щодо розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з апеляційним переглядом справи чи клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не було надано, хоча сторона не була позбавлена такої можливості.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що оскільки розмір витрат на професійну правничу допомогу погоджений сторонами у фіксованому розмірі і документально підтверджений, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 7093,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.137, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7093,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало