Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.08.2022 Справа №607/11582/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М., представника позивача ОСОБА_1 адвоката Семененко Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якій просить визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з відповідною частино надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що 17.05.1999 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Даний договір підписано сторонами у присутності уповноваженої посадової особи директора Товарної біржі «Тернопільська регіональна біржа нерухомості» та зареєстровано на Товарній біржі «Тернопільська регіональна біржа нерухомості» в реєстрову книгу № 58. Вказує, що станом на час укладення договору купівлі-продажу 17.05.1999 року можливою і законною була реєстрація договору купівлі-продажу на товарній біржі «Тернопільська регіональна біржа нерухомості» та в подальшому укладений договір, вказаний договір було зареєстровано в Тернопільському міському бюро технічної 11.06.1999 року і записано в реєстрову книгу МБТІ за № 3367. Будь-яких питань чи спорів з приводу належної йому на праві власності Ѕ частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 не виникало. Зазначає, що на теперішній час він не в змозі розпорядитись своєю часткою на свій розсуд, оскільки оригінали документів, а саме договір купівлі-продажу від 17.05.1999 року та реєстраційне посвідчення від 11.06.1999 року позивачем втрачені. Також, пояснює, що ТОВ «МБТІ» немає змоги видати дублікат реєстраційного посвідчення на належну йому частку будинку по АДРЕСА_1 взамін втраченого, оскільки повноваження, які були раніше делеговані БТІ про підготовку матеріалів та проектів рішень на видачу дубліката реєстраційного посвідчення зняті. З 01.01.2013 року БТІ відключене від Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Повноваження реєстрації нерухомого майна перейшло до Державної реєстраційної служби та нотаріусів. Враховуючи вищевикладене, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 06.07.2021 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Семененко Л. М. позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити у повному обсязі.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 17.05.1999 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Вказаний договір зареєстровано на Товарній Біржі «Тернопільська регіональна біржа нерухомості», в реєстрову книгу за № 58, 11.06.1999 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. О. засвідчено вірність фотокопії вказаного договору та зареєстровано в реєстрі за № 2698.

Як вбачається з копії реєстраційного посвідчення від 11.06.1999, Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації посвідчує, що Ѕ частина будинковолодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано Тернопільською регіональною біржею нерухомості від 17.05.1999 р. за реєстром № 58 і записано в реєстрову книгу за № 3367 будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.06.2021 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності: ОСОБА_4 (1/4 частка), ОСОБА_2 (1/8 частки), ОСОБА_7 (1/8 частки).

Згідно з відповіддю ТОВ «МБТІ» № 1484/07-2 від 01.12.2020, з 01.01.2013 р. БТІ відключене від Державного реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з тим, що у дію вступив Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Повноваження реєстрації нерухомого майна перейшло до Державної реєстраційної служби та нотаріусів. Повноважені, які раніше були делеговані БТІ про підготовку матеріалів та проектів рішень на видачу дублікату реєстраційного посвідчення (свідоцтва) взамін втраченого, зняті. Тому бюро технічної інвентаризації немає змоги видати дублікат реєстраційного посвідчення на частку ОСОБА_1 в будинку по АДРЕСА_1 .

Як зазначено у позовній заяві, позивач втратив оригінали документів, а саме договору купівлі-продажу від 17.05.1999 року та реєстраційного посвідчення від 11.06.1999 року.

З огляду на положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції від 16.02.1993 р., що діяла на момент укладання правочину, якими передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, договір нотаріально не посвідчувався.

Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до пункту 2 частин першої, частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Пунктом 1 частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що права на нерухоме майно, які виникли до 01.01.2013 р., визнаються дійсними у разі, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127 (далі - «Порядок № 1127»).

Статтею 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що для проведення реєстраційних дій подається заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

У разі якщо оригінали документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства.

Згідно пункту 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Відповідно до частини четвертої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Згідно пунктів 1, 2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав для державної реєстрації права власності є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат.

Частиною другою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації права.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, незважаючи на те, що ТОВ «МБТІ» немає змоги видати дублікат реєстраційного посвідчення відповідно до порядку, передбаченому чинним законодавством України, склалась ситуація, коли позивач, який є власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності внаслідок втрати оригіналів документів та об`єктивною неможливістю відновити їх або отримати дублікат.

Суд, оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно частин другою, четвертої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.05.1950 р., ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., набрала чинності для України 11.09.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб

За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду.

Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Правом власності є право особи на річ (майно) яке воно здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

За приписами статті 317 ЦК України зміст права власності полягає у праві власника володіти, користуватись та розпоряджатись майном.

Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, зокрема, у разі неможливості одержати у відповідних органах правовстановлюючий документ на підтвердження права.Разом з тим, відповідно до висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 р. у справі №522/1029/18, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку в порядку статті 392 ЦК України є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду у постановах від 02.05.2018 р. у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 р. у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 р. у справі № 910/8880/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18.

Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, приймаючи до уваги те, що оригінал договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також реєстраційне посвідчення на вказане будинковолодіння, втрачено та, враховуючи відмову ТОВ «МБТІ» у видачі дубліката реєстраційного посвідчення на Ѕ частку будинку по АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку, що позивачем вжито всіх заходів для відновлення порушеного права, отже у даному випадку для позивача єдиним способом захисту його права є визнання за ним у судовому порядку права власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 41, 55 Конституції України, статтями 4, 11, 15, 16, 19, 227, 316, 317, 328, 392 ЦК України, статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», статтями 3, 10, 19, 20, 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статтями 1-23, 76-81, 95, 131, 141, 258-259, 264-265, 280-282, 352, 353, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає за адресом: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає за адресом: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , проживає за адресом: АДРЕСА_3 .

Відповідач:

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич