КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року

м. Київ

справа №758/6105/21

провадження № 22-ц/824/12515/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року у складі судді Ковбасюк О.О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного госпрозрахункового зовнішньоторгівельного підприємства «Спецтехноекспорт», в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» №174-к від 09 квітня 2021 року про звільнення позивача, поновити її на роботі на посаді начальника Управління внутрішніх комунікацій та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 квітня 2021 року по день ухвалення рішення суду у даній справі.

Обґрунтовував позовну заяву тим, що з 19 липня 2005 року по 12 квітня 2021 року позивач працювала в Дочірньому підприємстві Державної компанії «Укрспецекспорт» - ДГЗП «Спецтехноекспорт» на різних посадах, зокрема: з 19.07.2005 - на посаді помічника директора; з 13.11.2006 - на посаді економіста бухгалтерії; з 13.08.2013 року - на посаді головного спеціаліста відділу кадрів; з 24.04.2014 - на посаді начальника відділу кадрів; з 03.03.2020 - на посаді начальника відділу роботи з персоналом Управління внутрішніх комунікацій.

Зазначив, що 27 листопада 2020 року відповідач надіслав на погодження до Державного концерну «Укроборонпром» новий штатний розпис, який був останнім затверджений 30 грудня 2020 року та в подальшому введений в дію відповідачем 15 січня 2021 року.

Зауважував, що ще 07 грудня 2020 року відповідач, знаючи про раніше розроблені ним зміни в структурі підприємства на 2021 рік та заплановану ліквідацію Управління внутрішніх комунікацій, перевів позивача на посаду начальника Управління внутрішніх комунікацій, яка до 27 листопада 2020 року була запланована до ліквідації.

01 лютого 2021 року позивач була повідомлена про наступне звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт». Одночасно з повідомленням про наступне звільнення позивачу було запропоновано переведення на посаду менеджера з персоналу.

На підставі наказу відповідача №174-к від 09 квітня 2021 року позивача було звільнено з посади начальника Управління внутрішніх комунікацій на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Позивач уважала вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Зазначав, що відповідач при скороченні чисельності штату працівників був зобов`язаний запропонувати ОСОБА_1 посаду начальника відділу, старшого інспектора з кадрів, інспектора з кадрів. При цьому на момент звільнення позивача 09 квітня 2021 року посада інструктора з кадрів була вакантною.

Уважав, що позивача було звільнено із займаної посади незаконно, всупереч нормам КЗпП України, оскільки їй не були запропоновані для працевлаштування всі посади, які були вакантними з моменту попередження її про наступне звільнення до її звільнення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 27 жовтня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права в частині оцінки доказів, аргументів представника позивача та відображення їх результатів в мотивувальній частині рішення. Зазначає, що висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи.

На думку апелянта, висновок суду першої інстанції про відмову позивача від запропонованих для її переведення вакантних посад є помилковим, оскільки акт «Про відмову ОСОБА_1 від пропозиції посади інспектора з кадрів» від 09 квітня 2022 року є недостовірним доказом відмови позивача від переведення на посаду інспектора з кадрів. Зазначає, що позивач про складення вказаного акту дізналась лише під час розгляду справи в суді першої інстанції. Вважає, що суд помилково прийняв вказаний акт як підтвердження факту відмови, залишивши поза увагою наведені аргументи сторони позивача.

Зазначає, що відповідач ще до початку процедури скорочення мав намір звільнити позивача з намаганням додати таким діям формального легітимного вигляду.

Вважає безпідставним посилання представника відповідача на копію службової записки ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» №31.31/1111/5068-в від 04 листопада 2021 року, прін-скрін з програмного забезпечення з системи електронного документообігу з інформацією про виконавця листа від 27 листопада 2020 року №31.38/1154/8096-20, копію витягу з журналу реєстрації відправки документів ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» з інформацією про отримання нарочно листа від 27 листопада 2020 року, як на підтвердження того, що позивач знала про скорочення посади начальника Управління внутрішніх комунікацій та була безпосереднім розробником змін в штатному розписі, оскільки зазначені документи містять інформацію про виготовлення, отримання та відправлення супровідного листа від 27 листопада 2020 року №31.38/1154/8096-20, адресованого ДК «Укроборонпром», а не про розроблення нового штатного розпису.

06 грудня 2022 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача Циби Р.А. , в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Зазначає, що переведення позивача на посаду начальника Управління внутрішніх комунікацій відбулось на підставі ініціативної заяви самої ОСОБА_1 від 07 грудня 2020 року. Станом на дату подання заяви позивач знала, що у випадку погодження ДК «Укроборонпром» змін до структури та штатного розпису ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт», відбудеться скорочення посади начальника Управління внутрішніх комунікацій.

20 грудня 2022 року апеляційним судом отримано пояснення представника позивача ОСОБА_4 , в яких останній, зокрема, зазначає, що дії відповідача вважає такими, що суперечать порядку вивільнення працівників та свідчать про недотримання ним вимог статей 40, 49-2 КЗпП України при вирішенні питання щодо переведення ОСОБА_1 на посаду інспектора з кадрів. Як наслідок, вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач та її представники у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, а також про поновлення позивача на роботі є необґрунтованими та недоведеними, оскільки відповідачем при звільненні не було порушено вимог чинного трудового законодавства, у зв`язку з чим підстави для задоволення таких вимог відсутні.

У задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідних від основної вимоги, також відмовлено.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що з 19 липня 2005 року по 12 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 працювала в ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» на різних посадах, а саме: з 19 липня 2005 року - на посаді помічника директора; з 13 листопада 2006 року - на посаді економіста бухгалтерії; з 13 серпня 2013 року - на посаді головного спеціаліста відділу кадрів; з 24 квітня 2014 року - на посаді начальника відділу кадрів; з 03 березня 2020 року -

на посаді начальника відділу роботи з персоналом Управління внутрішніх комунікацій.

Вказані обставини, зокрема, підтверджуються відомостями з дубліката трудової книжки позивача НОМЕР_1 .

Наказом №01-ОШ від 11 січня 2021 року «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт»» було внесено зміни до структури та штатного розпису підприємства.

При цьому, нова структура і штатний розпис підприємства, у відповідності до положень його Статуту, були попередньо погоджені з Державним концерном «Укроборонпром», що підтверджується листом ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» №31.38/1154/8096-20 від 27 листопада 2020 року та вказаним наказом №01-ОШ від 11 січня 2021 року з додатками, а саме організаційною структурою та штатним розписом, які були затверджені ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» 27 листопада 2020 року та погоджені ДК «Укроборонпром» 30 грудня 2020 року.

У відповідності до вказаного наказу відбулися зміни в організаційній структурі підприємства та скорочення чисельності та штату працівників з 199 штатних одиниць до 181 штатної одиниці. Крім того, був ліквідований структурний підрозділ - Управління внутрішніх комунікацій у повному складі та скорочено посаду начальника вказаного управління, яку, на той час, обіймала позивач ОСОБА_1 .

Також судом установлено, що у період з 04 по 29 січня 2021 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці та була тимчасово непрацездатна, у зв`язку з чим на роботі не перебувала, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями витягу з табеля обліку використання робочого часу за січень 2021 року, наказу ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» №24.12/03-к/тм від 24 грудня 2020 року «Про надання відпустки ОСОБА_1 » та листка непрацездатності №15 серії АЛА №017915.

01 лютого 2021 року ОСОБА_1 письмово попереджено про звільнення з 02 квітня 2021 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Одночасно із попередженням про наступне звільнення позивачу було запропоновано переведення на посаду менеджера з персоналу з посадовим окладом 35 000 грн, а також роз`яснено необхідність подання до відділу кадрів заяви у разі прийняття пропозиції про переведення, а у разі відмови - повідомити про прийняте рішення працівників відділу кадрів та проставлення відповідної відмітки на повідомленні.

Зі змісту повідомлення вбачається, що 01 лютого 2021 року ОСОБА_1 ознайомилася з ним, проставивши у ньому свій особистий підпис, а також відмовилася прийняти пропозицію про переведення на посаду менеджера з персоналу.

Окрім того, матеріалами справи підтверджується, що 08 квітня 2021 року ОСОБА_1 відповідачем було запропоновано переведення на посаду інспектора з кадрів Відділу кадрів з посадовим окладом 22 500 грн, у якому зазначено, що у разі прийняття пропозиції про переведення необхідно подати заяву до відділу кадрів, а у разі відмови - повідомити про прийняте рішення і зробити відповідну відмітку на повідомленні.

З указаним повідомленням позивач ознайомилася 09 квітня 2021 року, що підтверджується її особистим підписом. При цьому відомостей про прийняття чи про відмову у прийнятті такої пропозиції позивачем вказане повідомлення не містить.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача пояснив, що, хоча й у вказаному повідомленні позивач не зазначила письмово про свою відмову від пропозиції посади інспектора з кадрів, однак вона зробила це усно та поставила свій підпис під текстом повідомлення, де роботодавцем була зазначена відповідна пропозиція.

Про відмову позивача письмово висловити свою незгоду з пропозицією переведення на посаду інспектора з кадрів роботодавцем також було складено відповідний акт від 09 квітня 2021 року, зі змісту якого вбачається, що 09 квітня 2021 року у службовому кабінеті №201 комісією, до складу якої увійшли директор з питань імпорту ОСОБА_5 , начальник юридичного управління ОСОБА_10, начальник відділу кадрів ОСОБА_6 , старший інспектор з кадрів ОСОБА_7 та менеджер з безпеки ОСОБА_8 , було запропоновано начальнику Управління внутрішніх комунікацій ОСОБА_1 , у зв`язку з її звільненням за скороченням чисельності та штату працівників, зайняти посаду інспектора з кадрів Відділу кадрів та отримати письмове повідомлення за підписом директора ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» ОСОБА_9 з пропозицією посади. Однак у присутності вказаних осіб ОСОБА_1 відмовилась зайняти посаду інспектора з кадрів Відділу кадрів та відмовилась прийняти письмову пропозицію посади. Засвідчувати особистим підписом свою відмову від посади ОСОБА_1 також відмовилась.

Наказом №174-к від 09 квітня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Управління внутрішніх комунікацій з 09 квітня 2021 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

При цьому, в указаному наказі міститься письмове застереження позивача про те, що наказ є нелегітимним, оскільки вона не відмовилася у письмовому вигляді з повідомленням про скорочення і переведення на посаду інспектора з кадрів Відділу кадрів, яке вона отримала 09 квітня 2021 року.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 КЗпП України припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе зокрема у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Правилами ч. 1 ст. 42 КЗпП України передбачено, що при скорочені чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам, зазначеним у частині другій цієї статті. Зокрема, сімейним - при наявності двох більше утриманців; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Перевіркою зазначених сторонами обставин, які стосуються звільнення позивачки ОСОБА_1 , що мало місце на 09 квітня 2021 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу №174-к, судом першої інстанції встановлено, що у відповідача ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт» відбулися зміни в організаційній структурі підприємства та скорочення чисельності та штату працівників.

Вказані зміни були проведені та погоджені з ДК «Укроборонпром» у порядку, визначеному положеннями Статуту ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт».

Положеннями частини третьої статті 64 ГК України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Крім того, у зв`язку із запланованим скороченням чисельності та штату працівників, з метою забезпечення вимог законодавства щодо процедури розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, на ДП ДГЗП «Спецтехноекспорт»» наказом №119-П/2020 від 07 грудня 2021 року було створено тимчасову комісію для визначення гарантій та переважного права залишення на роботі працівників підприємства у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

За результатами аналізу інформації про рівень кваліфікації позивача (ступінь професійної підготовки, наявність досвіду роботи, знань, умінь, навичок, необхідних для виконання певного виду роботи, який підтверджується документами) та вимог до посадових обов`язків вакантних посад (посадові інструкції), тимчасовою комісією було прийнято рішення запропонувати позивачу наяву роботу, яка відповідає її професії та яку вона зможе виконувати з урахуванням її кваліфікації та досвіду, а саме посаду менеджера з персоналу та інспектора з кадрів.

При цьому позивача було попереджено про наступне звільнення 01 лютого 2021 року, оскільки у період з 04 по 29 січня 2021 року вона перебувала у відпустці та була тимчасово непрацездатна.

У період з дня попередження позивача про вивільнення 01 лютого 2021 року до дня розірвання з нею трудового договору 09 квітня 2021 року відповідачем було запропоновано позивачу всю наявну на підприємстві роботу за відповідною професією, яку вона могла виконувати з урахуванням її кваліфікації та досвіду роботи.

Так, 01 лютого 2021 року позивачу було запропоновано переведення її на посаду менеджера з персоналу, від якого вона письмово відмовилася.

08 квітня 2021 року позивачу було запропоновано переведення на посаду інспектора з кадрів Відділу кадрів, повідомлення про яке нею було отримане 09 квітня 2021 року та від підписання якого із зазначенням прийняття пропозиції чи неприйняття вона відмовилася.

Факт відмови позивача 09 квітня 2021 року від переведення на посаду інспектора з кадрів зафіксовано відповідним актом, складеним комісією з числа працівників підприємства, який правомірно взято місцевим судом до уваги, як фіксація факту відмови позивача від запропонованої їй посади інспектора з кадрів.

Чинне трудове законодавство не містить чіткої вимоги щодо способу фіксації роботодавцем відмови працівника від прийняття пропозиції на переведення на іншу посаду, а також не містить заборони роботодавцю діяти саме таким способом, як це мало місце у даному випадку.

Натомість, стороною позивача не надано жодних доказів на спростування обставин, викладених в акті від 09 квітня 2021 року, складеного працівниками підприємства.

Докази того, що в період з дня персонального попередження позивача про майбутнє звільнення 01 лютого 2021 року до дня її звільнення 09 квітня 2021 року були вакантними інші посади, які б позивач могла виконувати з урахуванням її кваліфікації та досвіду, у матеріалах справи відсутні.

За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 07 листопада 2011 року (справа №6-45цс11), від 10 березня 2015 року (справа №21-52а15), від 01 березня 2017 року (справа №6-2485цс16), відповідач не зобов`язаний пропонувати вакантну посаду працівнику, який підлягає звільненню за п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, якщо його кваліфікація, досвід тощо не відповідають закріпленим у посадових інструкціях вимогам.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 травня 2019 року у справі №753/3889/17, при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і правці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна роботи за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота, яку працівник може виконувати.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивача в установленому законом порядку за два місяці було попереджено про майбутнє вивільнення, а також з дати попередження до дати звільнення позивачу двічі було запропоновано переведення на іншу посаду за відповідною професією, яку позивач могла виконувати з урахуванням її кваліфікації та досвіду, від яких позивач відмовилась.

При цьому позивач жодного разу не надала заяви про переведення її на ту чи іншу посаду, тобто не виявила бажання для подальшого працевлаштування.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зважаючи на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення 09 квітня 2021 року позивача ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося без порушення вимог законодавства про працю, а відтак відсутні підстави для задоволення заявлених вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення позивача на роботі, а також вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідної, відповідно до правил статті 235 КЗпП України.

Доводи апелянта, що відповідач ще до початку процедури скорочення мав намір звільнити позивача з намаганням додати таким діям формального легітимного вигляду не заслуговують на увагу суду та є неспроможними, оскільки не підтверджуються жодними доказами, а отже є домислами сторони позивача.

На підставі викладеного, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевим судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «20» грудня 2022 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик