КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 року місто Київ

справа №756/8202/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Банасько І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Пилипчук Віталій Григорович про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила:

скасувати арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука В.Г. від 17 серпня 2022 у виконавчому провадженні №62405696, реєстраційний номер обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 47623359.

Одночасно із позовною заявою позивачем до суду подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила зупинити продаж (реалізацію) арештованого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи вказану заяву позивач посилалася на те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 була приватизована у рівних частках ОСОБА_4 та членами його сім'ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Вказувала, що після смерті ОСОБА_4 нею було отримано у спадок 1/4 частку зазначеної квартири.

Таким чином, право власності на спірну квартиру наразі розподіляється наступним чином: 1/4 частка - належить їй на праві спільної часткової власності; 3/4 частки - належить їй, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності.

Зазначала, що їй стало відомо, що 17 серпня 2022 року в рамках зведеного виконавчого провадження №62405696 з примусового виконання виконавчих листів Подільського районного суду містаКиєва від 22 червня 2020 року №758/2418/17 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 грошових коштів постановою приватного виконавця накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Посилалася на те, що накладений арешт перешкоджає їйяк співвласнику квартири вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Вказувала,що їй стало відомо, що 1/4 частку квартири передано на реалізацію шляхом продажу на публічних торгах та призначено дату проведення торгів 29вересня 2022року.

Зазначала, що оскільки у спільній сумісній власності частки кожного із співвласників є не визначеними, для вчинення дій з реалізації частки одного із співвласників у такому майні повинна передувати процедура визначення судом частки у спільному майні та подальший виділ частки із спільного майна в натурі. Водночас, всупереч вищезазначеному, ні кредитором (відповідачем 2), ні приватним виконавцем не було вчинено дій щодо визначення судом частки у спільному майні (квартирі), не виділено частку із спільного майна в натурі та безпідставно (без погодження із іншими співвласниками та без судового рішення про визначення частки ОСОБА_5 у квартирі, за власним рішенням приватного виконавця) виставлено на торги 1/4 частку квартири.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просила ухвалу скасувати та постановити нову, якою її заяву задовольнити.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що зважаючи на передання на реалізацію шляхом продажу через торги частки квартири, що є спільною сумісною власністю, в тому числі і позивача, про скасування арешту з якої заявлені позовні вимоги, невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення продажу (реалізації) арештованого майна може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про зняття з нього арешту.

Вказувала, що вона вважає за необхідне застосувати вид забезпечення позову як зупинення продажу (реалізації) арештованого спірного майна, оскільки такий вид забезпечення позову співмірний заявленим позовним вимогам та є єдиним ефективним способом захисту прав позивача.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав. Також зазначила, що на даний час торги відбулися та 1/4 частину квартири було продано.

Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Пилипчук В.Г. у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для її задоволення та того, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає його меті і завданням цивільного судочинства та є неспівмірним із заявленими позивачем вимогами.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У п.5 ч.1 ст.150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, є спеціальним способом забезпечення позову, який застосовується лише у справах за позовом про визнання права власності на це майно.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Схожий за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

У постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про зняття арешту з майна, обґрунтовуючи його тим, що наклавши арешт на квартиру, що знаходиться у спільній сумісній власності, приватний виконавець порушив як встановлені законодавством вимоги щодо визначення частки співвласника у спільному сумісному майні, так і законні права та інтереси інших співвласників, в тому числі позивача.

Порушуючи питання про забезпечення позову, позивач посилалася на те, що зважаючи на передання на реалізацію шляхом продажу через торги частки квартири, що є спільною сумісною власністю, в тому числі і позивача, про скасування арешту з якої заявлені позовні вимоги, невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення продажу (реалізації) арештованого майна може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про зняття з нього арешту.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 квітня 1994 року, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала: ОСОБА_4 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 від 06 квітня 2019 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить також 1/4 частка вказаної квартири.

У провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука В.Г. перебуває зведене виконавче провадження №62405696, де боржником є ОСОБА_5 , а стягувачем ОСОБА_2 .

Виконавче провадження №62405696 відкрите на підставі трьох виконавчих листів №758/2418/17, виданих 22 червня 2020 року Подільським районним судом міста Києва та одного виконавчого листа №759/9962/17 від 03 серпня 2022 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пилипчука В.Г. від 17 серпня 2022 у ВП №62405696 накладено арешт на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 144700,33 Євро.

Як убачається із роздруківки з офіційного сайту ДП «СЕТАМ» 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв.м, виставлена на торги. Дата проведення аукціону - 29 вересня 2022 року.

Колегія суддів звертає увагу, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 3 ст.18 вказаного Закону передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Таким чином, прийняття процесуальних документів та рішень щодо проведення виконавчих дій, процедура виконання виконавчого документа та прийняття рішень щодо реалізації майна боржника покладено виключно на виконавця.

Отже, реалізація арештованого майна боржника, є самостійною виконавчою дією, що в свою чергу є дискреційною функцією виконавця, вчиненою згідно з нормами Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Забезпечення позову у вищезазначений заявником спосіб не відповідатиме критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, забезпечення збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, запобігання порушенню в зв'язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів учасників процесу та не відповідає інституту забезпечення позову в цивільному процесі.Адже по своїй суті таке обмеження зводиться до обмеження прав виконавця, що визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №211/129/18-ц сформульовано правову позицію, згідно якої суд не може заборонити державному виконавцеві вживати необхідних заходів щодо своєчасного й повного виконання рішення. Вжиті заходи не повинні перешкоджати іншим особам здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження.

За змістом норм чинного законодавства виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного у документі на його виконання, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Висновок про можливість заборони виконавцю виконувати виконавчі дії по суті є зупиненням виконання рішення.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (Жовнер проти України, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

При цьому, згідно роз'яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що стягувач ОСОБА_2 реалізує своє право на виконання рішень Подільського районного суду міста Києва та Святошинського районного суду міста Києва, а спірне нерухоме майно (1/4 частка квартири АДРЕСА_1 ) підлягає продажу з електронних торгів в межах виконавчого провадження.

Таким чином, обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом зупинення продажу (реалізацію) арештованого майна - квартири АДРЕСА_1 зупиняє виконання судового рішення в інших справах №758/2418/17 та №759/9962/17, чим порушує права ОСОБА_2 як стягувача у виконавчому провадженні, отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає його меті, завданням цивільного судочинства та є неспівмірним із заявленими позивачем вимогами.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №643/66/16-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 524/7234/18, 10 листопада 2021 року у справі №646/12215/16-ц.

При цьому, як зазначено у постанові Об'єднаної Палати Верховного Суду від 05 грудня 2022 рокуу справі №757/22558/20зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, є спеціальним способом забезпечення позову, який застосовується лише у справах за позовом про визнання права власності на це майно.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач не заявляла вимоги про визнання за нею права власності на 1/4 частину квартири, яка належить ОСОБА_5 .

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що такий вид забезпечення позову як зупинення продажу (реалізації) арештованого спірного майна є співмірний заявленим позовним вимогам та є єдиним ефективним способом захисту прав позивача, колегія суддів відхиляє.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову є законним та обґрунтованим.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: