КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/5807/21 Головуючий у 1 інстанції: Кравченко Л.М.
провадження №22-ц/824/8626/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання матері дитини,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 .

Зазначала, що 02 грудня 2020 року було видано свідоцтво про народження сина ОСОБА_3 , в якому зазначено прізвище батька ОСОБА_1 . Дитина проживає разом з позивачкою у будинку її батьків.

З моменту народження сина відповідач ОСОБА_1 не проживає з позивачкою та сином, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, та не бере участі в житті сина.

Наголошує, що відповідач фізично здоровий, працює неофіційно, має постійний, але мінливий дохід, і інших осіб на утриманні немає.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дружини ОСОБА_2 до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 грн, щомісячно, починаючи стягнення від 29.10.2021 року і до досягнення дитиною трьох років.

Здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції.

Скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 та я ОСОБА_1 ніколи не були подружжям.

Вказував, що ніколи не проживав спільно з позивачкою, ні до народження сина, ні після його народження, і даний факт підтверджується довідкою №370 від 27.10 2021 року, виданою Путрівським старостинським округом Фастівського району Київської області на ім`я ОСОБА_2 , з якої вбачається, що позивачка зареєстрована в АДРЕСА_1 , і позивачка не надала суду документів на підтвердження факту їхнього спільного проживання як подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, що як стверджує відповідач, він ніколи не проживав спільно з позивачкою, ні до народження сина, ні після його народження та посилається на довідку, видану на ім`я ОСОБА_2 , Путрівським старостинським округом Фастівського району Київської області 27.10.2021 року за №370 про те, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1 .

Наголошує, що відсутність реєстрації не може свідчити про відсутність факту проживання особи за вказаною адресою. Зазначає, що сторони дійсно проживали разом і перебували в шлюбних відносинах, в результаті яких ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_3 .

Зазначає, що відповідно до свідоцтва про народження (серія НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час відповідач уникає сплати аліментів на утримання сина і життям дитини не цікавиться, використовуючи факт своєї реєстрації в Миколаївській області, де проходять бойові дії.

Вказує, що зазначена ним адреса проживання в АДРЕСА_2 також на даний час не відповідає дійсності, і взагалі він навмисно уникає не тільки сплати аліментів а й отримання повістки з військкомату та призиву на військову службу.

Виходячи з наведеного, вважає рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2022 року обґрунтованим та законним.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством України гарантується право дружини, з якою проживає дитина, незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, на утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку у розмірі 2 500 грн, враховуючи можливість відповідача надавати таке утримання.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що позивачка звернулася до суду для вирішення спору у правовідносинах щодо участі чоловіка в утриманні дружини до досягнення дитиною трирічного віку шляхом стягнення аліментів.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2 вказала, що перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 позивачка та відповідач мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з копії довідки Глевахівської селищної ради Фастівського району Київської області, позивачка ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.4 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 91 СК України передбачено, що жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

За статтею 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Згідно зі ст.77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному із подружжя, як правило у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно.

За ч.1, 2 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.

Частина 4 ст.84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застосування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України та п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (п.17).

Так як відповідач офіційно не працює, має нерегулярний і мінливий дохід, а тому відповідно до ст.184 СК України розмір аліментів на утримання дітей мав бути стягнутий в твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд вірно виходив з того, що відповідач є працездатною особою,

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки законодавством України гарантується право дружини, з якою проживає дитина, незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, на утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку та вирішив стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти у розмірі 2 500 грн, враховуючи можливість відповідача надавати таке утримання.

За ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, а саме, від 01.04.2021 року.

Також, на підставі п.1 ч.1 ст 430 ЦПК України вірно допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: