БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2408/2021
Провадження № 2/497/173/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2022 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання Ільєва Д.Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Чаленка І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Болград цивільну справу з позовною заявою Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, з зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про стягнення безпідставно отриманих коштів,

ВСТАНОВИВ:

20.12.2021р. представник позивача звернулася до суду вищевказаним позовом, яким просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 06.09.2010р. в розмірі 28381,09грн., що утворилася станом на 29.11.2021р., і яка складається з наступного: 22434,11грн. заборгованість за тілом кредиту (у т.ч.: 0грн. за поточним тілом кредиту, 22434,11грн. за простроченим тілом кредиту; 0грн. за нарахованими відсотками, 5946,98грн. за простроченими відсотками, 0грн. за відсотками, що нараховані на прострочений кредит згідно ст.625, 0грн. пеня, 0грн. комісії; а також просить стягнути судові витрати в розмірі судового збору 2270грн.

В обґрунтування вимог позову заявник стверджує, що відповідач ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (далі - Позивач, Банк) з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 06.09.2010р. підписав Заяву № б/н. При укладанні Договору сторони керувалися ч.1ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідач підписав анкету-заяву, чим підтвердив свою згоду на те, що вона разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Таким чином, на твердження заявника, відповідач був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ "ПРИВАТБАНК", які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Копію «Умов та правила надання банківських послуг» і «Тарифів» заявник додав до позову, стверджуючи, що з метою підтвердження їх відповідності (автентичності) також надає копію Наказу Банку про їх затвердження.

Отже, стверджується у позові, підписавши заяву між сторонами, відповідно до ст.634 ЦК України, між позивачем і відповідачем був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст.1066 ЦК України) та кредитного договору (ст.1054 ЦК України). Згідно цього Договору: відповідно до ч.1ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язався приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та здійснення інших операцій за рахунком; а, згідно з ч.1,2ст.1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідачем 06.09.2010р. також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В цій же довідці Відповідач власним підписом підтвердив, що «З фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений».

Банком на підставі Договору надання банківських послуг було відкрито картковий рахунок з початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а Відповідачу надано у користування кредитну картку (номери та строк дії отриманих кредитних карток зазначено у довідці про їх отримання, що додана до позову. У подальшому, стверджує представник позивача, - розмір кредитного ліміту збільшився до 27000грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, Договору, на що Відповідач при укладанні Договору надавав свою згоду про прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Таким чином, стверджується у позові, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме, надав Відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме, - щомісячними платежами в розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, що встановлений Договором, але в процесі користування кредитним рахунком своєчасно не повернув Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що відображено у Розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою з рахунку, чим не виконав зобов`язання за вказаним договором у порушення вимог ст. 629 ЦК України.

Крім того, представник позивача у позові стверджує, що в редакції Умов та Правил, яка почала діяти з 01.03.2019р., а саме, - відповідно до п.2.1.1.2.12, сторони дійшли згоди про те, що, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнтом з погашення кредиту, він має сплатити на користь Банку окрім заборгованості за кредитом, - також відсотки від суми неповернутих у строк коштів, які встановлюються за домовленістю Сторін у відсотках від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4 % - для картки "Універсальна"; 84,0 % - для картки "Універсальна голд". Прострочена заборгованість виникає в разі несплати Мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання Клієнта вважаються простроченими. Станом на час звернення з позовом до суду представником позивача, стверджується у позові, відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань з погашення заборгованості за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав ті інтересів АТ КБ "ПРИВАТБАНК".

На виконання вимог п.8ч.3ст.175 ЦПК України представник позивача зазначив у позові: «щодо наявності у нього або в іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додані», тобто, не зазначивши, в кого конкретно вони зберігаються.

18.02.2022р. до матеріалів справи надійшов зустрічний позов від представника відповідача, яким він просить застосувати наслідки спливу строків позовної давності, у позовних вимогах АТ КБ «Приватбанк» відмовити, та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані позивачем гроші в розмірі 32660,56грн., стверджуючи, що надані позивачем в якості доказу Умови, не є Договором, оскільки є узагальненими правилами користування банківськими послугами, адже не містять підпису позичальника, і тому не є належним доказом. Крім цього, сам по собі Договір (Умови) не можна вважати доказом надання кредитних коштів, у зв`язку з тим, що він за своєю правовою природою є консенсуальним договором, згідно якого на етапі підписання не виникають правовідносини за договором кредиту (ст.1054 ЦК України), адже в ньому зазначаються лише умови, порядок надання кредитних коштів, строки надання цих коштів, умови повернення, тощо, пославшись на Постанову ВП-ВС від 03.07.2019р. у справі №342/180/17 (провадж. №14-131цс19) та на Постанову Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2018р. у справі №497/546/17 (рішення набрало законної сили 16.01.2019р.).

Щодо вимоги про застосування строків позовної давності, представник ОСОБА_2 стверджує, що, оскільки правовідносини між сторонами виникли 06.09.2010 року, а банк звернувся до суду з позовною заявою наприкінці 2021р., трирічний строк позовної давності, визначений ст.256 ЦК України, - ним пропущений, оскільки з моменту отримання кредиту 06.09.2010р. і до 02.07.2015р. позичальником не було здійснено жодного щомісячного платежу, посилаючись на Постанови ВСУ у справі № 6-990цс15 від 27.01.2016р., ВСУ № 6-116цс13 від 06.11.2013р., ВСУ у Постанові від 22 жовтня 2014 року (справа №6-127цс14), та ВСУ від 23.11.2016р. у справі №6-2104цс16, зазначивши, що правова позиція судів визначила, що кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки, який у договорі визначений як 2 роки. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов`язання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає.

Крім того, щодо вимоги зустрічного позову про стягнення з позивача за первісним позовом безпідставно отриманих коштів, представник відповідача за первісним позовом стверджує, що ОСОБА_2 не заперечує отримання у Банка 27000грн. проте, згідно розрахунку заборгованості та наданих позивачем виписок по банківському рахунку, у період з 02.07.2016р. і до 30.09.2019р., на погашення кредиту від ОСОБА_2 банку надійшло 59 660,56грн., таким чином, банком безпідставно отримано 32 660,56грн. (59660,56грн. - 27000грн.), які він, на підставі ст.1212 ЦК України, як особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язаний повернути потерпілому позивачу за зустрічним позовом гр. ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представники позивачів за первісним та зустрічним позовами підтримали вимоги своїх позовів, просили задовольнити.

Крім того, представник ОСОБА_2 звернув увагу суду на різні виписки Банка з рахунку ОСОБА_2 за договором: та, що додана до позову (а.с.16-23), і та, що надана Банком ОСОБА_2 14.02.2022р. (а.с.130-139) містять різні значення, та пояснив, що ОСОБА_2 дійсно спочатку скористався кредитним лімітом у 500грн. і невдовзі його повернув, але зберігав на картковому рахунку свої власні кошти і користувався ними за допомогою картки, періодично поповнюючи її і знімаючи кошти, та розраховуючись за товари, проте факт збільшення кредитного ліміту не помітив і автоматично продовжував користуватися коштами як власними, оскільки Банк його не попередив про збільшення кредитного ліміту ніяким чином, як і не попередив про незаконне автоматичне списання заборгованості з іншої картки на погашення цього кредиту, на що ОСОБА_2 згоди не надавав.

Представник Банку суду пояснила, що на ухвалу суду про витребування доказів щодо оригіналів кредитного договору вони зберігаються в архівні Банку в м.Київ, але у зв`язку з військовим станом надати суду їх неможливо, однак, беручи участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, перед оголошенням судом судових дебатів не заперечувала проти закінчення судового розгляду справи і ухвалення остаточного рішення судом. Крім того, підтвердила, що між Банком і ОСОБА_2 у період з 13.10.2011р. до 23.06.2016р. були відсутні кредитні правовідносини, підтвердивши це письмовими поясненнями, що містяться в матеріалах справи (а.с.160), а щодо різниці в інформації у виписках по рахунку ОСОБА_2 тією, що додана до позову і тією, що надіслана ОСОБА_2 . Банком, пояснила, що це різні виписки: перша загальна з усіма транзакціями, а друга містить лише надходження коштів на карту.

Вислухавши у судовому засіданні представників АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_2 , вчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги первісного та зустрічного позовів, а також заперечення на них відповідачів за обома позовами, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як представника АТ КБ "ПРИВАТБАНК" у первісному позові, так і ОСОБА_2 у зустрічному позові, задоволенню не підлягають за наступних підстав.

Судом в ході розгляду справи були встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Так, між гр. ОСОБА_2 і ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (правонаступником якого є АТ КБ "ПРИВАТБАНК" далі Банк), 06.09.2010р. було укладено кредитний договір шляхом підписання ОСОБА_2 . Анкети-Заяви без номеру про приєднання до умов, встановлених Банком, не маючи законодавчої можливості запропонувати свої умови договору, а тому, на твердження представника Банку, цим підтвердив свою згоду на те, що Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між ОСОБА_2 та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Таким чином, на твердження заявника, відповідач був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ "ПРИВАТБАНК", які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі, та стверджуючи, що з метою підтвердження їх відповідності (автентичності) також до позову додано копія Наказу Банку про їх затвердження.

Однак копія «Умов та правил надання банківських послуг» і «Тарифів» Банк суду надав без підпису ОСОБА_2 . Як і на вимоги ухвали суду не надав, відповідно до ст.ст.84,175ч.3п.8 ЦПК України оригіналів основного доказу предмету позову.

Таким чином, той факт, що ОСОБА_2 власним підписом підтвердив, що він з фінансовими умовами надання кредитних коштів і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений суд визнати не взмозі.

Банком, стверджується у первісному позові, на підставі Договору надання банківських послуг було відкрито картковий рахунок з початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (500грн.), а відповідачу надано у користування кредитну картку, якою він активно користувався.

Цей факт представником ОСОБА_2 не спростовується. Крім того, обидві сторони погоджуються з тим фактом, що ОСОБА_2 використав ці кошти і потім повернув в повному обсязі, та тривалий час користувався картковим рахунком як гаманцем поповнював власними коштами та використовував лише їх.

Таким чином, на твердження представника Банку, Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а ОСОБА_2 мав повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме, щомісячними платежем в розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. В процесі користування кредитним рахунком ОСОБА_2 не надавав своєчасно Банку в повному обсязі грошових коштів для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку.

Статтею 599 ЦК України регламентовано, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст.526,527,530 цього ж Кодексу що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

На твердження представника Банка, у порушення зазначених норм закону та умов договору ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним договором не виконав ніяким чином. Представник Банка стверджує, що ОСОБА_2 не виконує своїх зобов`язань за договором зі своєчасного повернення коштів, внаслідок чого в нього станом на день звернення Банка до суду з первісним позовом, в ОСОБА_2 виникла заборгованість перед Банком в розмірі 28381,09грн., що утворилася станом на 29.11.2021р., і яка складається з наступного: 22434,11грн. - заборгованість за тілом кредиту (у т.ч.: 0грн. - за поточним тілом кредиту, 22434,11грн. - за простроченим тілом кредиту; 0грн. - за нарахованими відсотками, 5946,98грн. - за простроченими відсотками, 0грн. - за відсотками, що нараховані на прострочений кредит згідно ст.625, 0грн. - пеня, та 0грн. комісії).

Однак представник ОСОБА_2 , стверджуючи, що позивачем за первісним позовом на підтвердження вимог позову не надано належних та достатніх доказів, наполягає на задоволенні зустрічного позову, стверджуючи, що Банк порушив права ОСОБА_2 в частині вільного користування споживачем ОСОБА_2 власними коштами, та стверджуючи, що Банк незаконно стягував з ОСОБА_2 кошти на погашення неіснуючого кредиту, оскільки у розрахунку заборгованості, який надав Банк не відокремлено власні кошти споживача ОСОБА_2 від кредитних та, помилково вважаючи наявність в ОСОБА_2 заборгованості за кредитом, неправомірно, не попередивши споживача ОСОБА_2 нарахував відсотки, пеню, штрафи, комісію і зняв з його рахунку 32660,56грн., які підлягають поверненню ОСОБА_2 шляхом стягнення їх з Банку.

Відповідно до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, якщо він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи надають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82ч.1 ЦПК України обставини, які не заперечуються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Докази, що не були предметом дослідження у судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 2299 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивної цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.89 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

Вимогами ст.611 ЦК України визначено, що, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 1049 ЦК України закріплено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядок, що встановленні договором.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України, наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Однак, згідно ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. А статтею 525 ЦК України регламентується недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання, оскільки відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові від 4 вересня 2014 року (справа № 6-100цс14), ч.3ст.551 ЦК України, з урахуванням положень ст.3 ЦК України - щодо загальних засад цивільного законодавства та ст.5,6,10 ЦПК України - щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. А, ст.ст.77-80 ЦПК України регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію стосовно предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 статті 95 ЦПК України визначено, що, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Ч.ч.1 і 2 ст.639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно ч.1ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярів або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - позивач - АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розроблені у даному випадку позивачем (банком), вони мають бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, визначено, що Анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) і Тарифами становить укладений Договір про надання банківських послуг.

Проте, представником позивача - ПАТ КБ «Приватбанк», не надано суду доказів оформлення та укладення між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання послуг (виконання робіт) і Тарифів, щоб у сукупності із Анкетою-заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг з підписом відповідача.

Частини 1 і 2 ст.207 ЦК України регламентують, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Постановою ВСУ від 11 березня 2015 року (справа №6-16цс15) визначена правова позиція з приводу того, що «за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», "Стандарт") не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності та процентної ставки, не змінювались. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором». Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, вона разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг є договором між позичальником та банком про надання банківських послуг, а також разом з Правилами надання послуг (виконання робіт) та Тарифами, та, з огляду на те, що долучений Банком до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, - суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. Чинне законодавство, зокрема, цивільний кодекс України, містить правову норму, яка визначає договір позики. Так, відповідно до ст.ст.1046-1049 зазначеного Кодексу, "за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок".

З виписки Банка з рахунком заборгованості ОСОБА_2 за договором, що додана до позову (а.с.16-23), а також та, що надана Банком ОСОБА_2 14.02.2022р. (а.с.130-139) вбачається, що вони містять розбіжності, проте пояснення представника Банка про те, що це різні виписки: перша загальна з усіма транзакціями, а друга містить лише надходження коштів на карту не спростовують наявність розбіжностей у цих двох доказах.

Так, обидві виписки містять графу з датою операції, графу «деталі операції» і графу «залишок після операції», які в обох виписках мають співпадати за датами. Однак, наприклад, у графі «деталі операції» за 06.09.2017р. у виписці до позову міститься запис «збільшення кредитного ліміту» до 27.000грн., проте у виписці, що видана ОСОБА_2 після надходження позову до суду такої операції не зазначено, що свідчить про те, що споживач (у даному випадку ОСОБА_2 ) не був попереджений банком про цей факт, і суду не надано доказів наявності додаткової угоди про це між банком та споживачем.

Оскільки споживач ОСОБА_2 , на твердження представника Банку, не виконував своїх обов`язків з повернення кредитних коштів, як зазначено у виписках, де у графі «залишок після операції» зазначені цифри з мінусами: «-26480,61» в день збільшення вказаного ліміту, то незрозумілі підстави збільшення кредитного ліміту.

Також Банком не надано суду відомостей щодо повідомлення в цей період споживача щодо необхідності повернення кредитних коштів, а тому твердження представника позивача про те, що ОСОБА_2 був впевнений, що в цей період і в подальшому користувався власними коштами а не кредитними як не підтверджуються, так і не спростовуються матеріалами справи і наданими сторонами доказами.

Крім того, вже після підвищення кредитного ліміту до 27000грн., розмір суми у графі «залишок після операції», починаючи з 01.08.01.11.2017р. неодноразово перевищує розмір «-27000грн.», але матеріали справи не містять хоча б відомостей щодо повідомлення Банком в цей період споживача щодо необхідності повернення кредитних коштів та наявності заборгованості.

Довідка про зміну умов кредитування (а.с.15), що додана Банком до позову і яка містить лише інформацію про неодноразове підвищення кредитного ліміту 12 разів, починаючи з 07.02.2017 з 15тис.грн. (23.06.2016р. ліміт був підвищений з «0» до «5000»грн.) і до останнього підвищення 06.09.2017р. до 27тис.грн. свідчить лише про те, що споживач ОСОБА_2 жодного разу не був сповіщений про такі зміни, оскільки в його виписці ці факти взагалі не зазначені, а у виписці Банку вказаний факт вбачається лише з четвертого підвищення з 07.08.2017р., відомостей того, що споживач був повідомлений письмово, або будь-яким чином суду не надано.

Таким чином, твердження представника споживача ОСОБА_2 у судовому засіданні про те, що споживач дійсно спочатку скористався кредитним лімітом у 500грн. і невдовзі його повернув, але зберігав на картковому рахунку свої власні кошти і користувався ними за допомогою картки, періодично поповнюючи її і знімаючи кошти, та розраховуючись за товари не спростовуються сторонами та матеріалами справи, однак твердження про те, що факту збільшення кредитного ліміту ОСОБА_2 не помітив і автоматично продовжував користуватися коштами як власними, оскільки Банк його не попередив про збільшення кредитного ліміту ніяким чином не спростовується вищевикладеним.

Крім того, представник ОСОБА_2 стверджує, що Банк не попередив про автоматичне списання заборгованості з іншої картки на погашення цього кредиту, на що ОСОБА_2 згоди не надавав, також не спростовується матеріалами справи.

Так, з вищевказаної виписки Банку, яка додана до позову, вбачається, що, починаючи з 12.10.2018р. рахунок за даним спірним кредитом почав поповнюватися автоматичним списанням з картки НОМЕР_1 , крім того, виписка містить відомості про нарахування споживачу комісії та пені, з чим представник ОСОБА_2 стверджує, що ОСОБА_2 не погоджується, але власного правильного, на його думку, розрахунку представник ОСОБА_2 суду не надав.

Таким чином, сторонами суду не надано достовірних розрахунків щодо наявності в споживача ОСОБА_2 заборгованості перед Банком позивачем за первісним позовом АТ«КБ» ПРИВАТБАНК», незважаючи на неодноразові відкладення судового засідання для надання сторонам такої можливості у тому числі з іншими причинами, з чого однозначний висновок про наявність заборгованості в ОСОБА_2 перед АТ«КБ» ПРИВАТБАНК» суд можливості позбавлений, зважаючи на вимоги статей 76-79 ЦПК України, згідно яких доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Представник Банку суду пояснила, що на ухвалу суду про витребування доказів щодо оригіналів кредитного договору вони зберігаються в архівні Банку в м.Київ, але у зв`язку з військовим станом надати суду їх неможливо, однак, беручи участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, перед оголошенням судом судових дебатів не заперечувала проти закінчення судового розгляду справи і ухвалення остаточного рішення судом. Крім того, підтвердила, що між Банком і ОСОБА_2 у період з 13.10.2011р. до 23.06.2016р. були відсутні кредитні правовідносини, підтвердивши це письмовими поясненнями, що містяться в матеріалах справи (а.с.160), а щодо різниці в інформації у виписках по рахунку ОСОБА_2 тією, що додана до позову і тією, що надіслана ОСОБА_2 .

Таким чином, судом встановлено, що достатніх доказів на підтвердження вимог позову як первісного, так і зустрічного суду не надано.

Так, з наданих суду доказів і відомостей вбачається, що жодних пояснень мотивувальна частина первісного позову не містить позов містить лише твердження про укладення кредитної угоди з відповідачем, про користування нею кредитними коштами шляхом користування кредитною карткою та посиланнями на чинне законодавство і завершується твердженням про наявність заборгованості за кредитним договором без роз`яснень механізму його утворення та конкретизації відповідно до даного випадку; з усіх мотивувань позов містить посилання на доданий розрахунок заборгованості, який пересічному громадянину (не економісту та спеціалісту банківської справи) сприйняти і зрозуміти важко.

З вищевказаного вбачається, що між позивачем і відповідачем фактично було укладено договір позики, яка, після сплину строку її повернення підлягала поверненню відповідачем позивачу разом з відсотками за користування кредитними коштами, проте, оскільки у позові не вказано кінцевий строк повернення коштів, а також відсутній розрахунок нарахування відсотків за користування відповідачем коштами позивача за кожний окремий період користування ними, суд дійшов висновку, що стягнення цих відсотків може бути предметом іншого позову в разі встановлення точного розміру заборгованості.

На виконання вимог п.8ч.3ст.175 ЦПК України представником позивача за первісним позовом на ухвалу суду оригіналів документів, які б підтверджували саме кредитні правовідносини між сторонами у період з 22.06.2016р. і до теперішнього часу не надано, оскільки за період з дня укладення спірного кредитного договору з 06.09.2010р. до 22.06.2016р. претензій один до одного не мають.

18.02.2022р. до матеріалів справи надійшов зустрічний позов від представника відповідача, яким він просить застосувати наслідки спливу строків позовної давності, у позовних вимогах АТ КБ «Приватбанк» відмовити, та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані позивачем гроші в розмірі 32660,56грн., стверджуючи, що надані позивачем в якості доказу Умови, не є Договором, оскільки є узагальненими правилами користування банківськими послугами, адже не містять підпису позичальника, і тому не є належним доказом. Крім цього, сам по собі Договір (Умови) не можна вважати доказом надання кредитних коштів, у зв`язку з тим, що він за своєю правовою природою є консенсуальним договором, згідно якого на етапі підписання не виникають правовідносини за договором кредиту (ст.1054 ЦК України), адже в ньому зазначаються лише умови, порядок надання кредитних коштів, строки надання цих коштів, умови повернення, тощо, пославшись на Постанову ВП-ВС від 03.07.2019р. у справі №342/180/17 (провадж. №14-131цс19) та на Постанову Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2018р. у справі №497/546/17 (рішення набрало законної сили 16.01.2019р.).

Щодо вимоги про застосування строків позовної давності, представник ОСОБА_2 стверджує, що, оскільки правовідносини між сторонами виникли 06.09.2010 року, а банк звернувся до суду з позовною заявою наприкінці 2021р., трирічний строк позовної давності, визначений ст.256 ЦК України, - ним пропущений, оскільки з моменту отримання кредиту 06.09.2010р. і до 02.07.2015р. позичальником не було здійснено жодного щомісячного платежу, посилаючись на Постанови ВСУ у справі № 6-990цс15 від 27.01.2016р., ВСУ № 6-116цс13 від 06.11.2013р., ВСУ у Постанові від 22 жовтня 2014 року (справа №6-127цс14), та ВСУ від 23.11.2016р. у справі №6-2104цс16, зазначивши, що правова позиція судів визначила, що кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки, який у договорі визначений як 2 роки. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов`язання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає.

Однак, оскільки судом встановлено, що сторонами не надано суду реальних, достовірних і безспірних розрахунків щодо наявності заборгованості ОСОБА_3 і розміру заборгованості, якщо вона є, з урахуванням викладеного, тобто, достатніх доказів на підтвердження вимог позову як первісного, так і зустрічного суду не надано, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «КБ`Приватбанк» заборгованості за кредитом, так і вимоги зустрічного позову щодо стягнення з АТ «КБ`Приватбанк» на користь ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів не доведені належними, достатніми та достовірними доказами.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ті Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, що додані до позову розумів відповідач за первісним позовом, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 липня 2019 року у справі №342/180/17 прийшла до висновку, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин і до моменту звернення до суду зі вказаним позовом, тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу за первісним позовом Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з ОСОБА_2 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Окрім цього, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України, держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1ст.1 ЦК України, цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (ч.1ст.11 ЗУ від 12.05.1991р. №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII, згідно з п.22ч.1ст.1 Закону № 1023-XII споживач-фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі мають бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що «з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому у суду були відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_2, АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк».

Враховуючи викладене, суд не вбачає наявність правових підстав для задоволення позовних вимог обох позовів в частині стягнення з відповідачів на користь відповідачів вказаних у позовах сум, виходячи з ненадання позивачами належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року).

Відповідно до ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведення вини особи, у тому числі щодо цивільно-правової відповідальності тлумачаться на користь цієї особи.

Тому, оскільки надані суду докази викликають сумніви у наявності заборгованості обох відповідачів за обома позовам первісним і зустрічним перед обома позивачами обох позовів першого і зустрічного не вбачається підстав для притягнення обох відповідачів до цивільної відповідальності у виді стягнення на користь обох позивачів коштів, а саме, - не вбачається підстав для стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк», як і з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 .

При зазначених обставинах, враховуючи повне й всебічно дослідження наданих сторонами доказів та відомостей в ході судового засідання, вивчивши усі можливі обставини та надавши оцінку обставинам справи, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює, суд дійшов висновку, що не вбачається підстав для задоволення вимог як первісного, так і зустрічного позовів.

Керуючись ст.62 Конституції України, ст.ст.526,1049,1050,1054,551 ЦК України, ст.ст.5, 6,10,12,80,212,263-265,280-284,354 ЦПК України, ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду з дотриманням вимог ст.356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня отримання його копі, після чого набирає законної сили. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: bg.od.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення виготовлено 09.10.2022 року.

Суддя А.В. Кравцова