Дата документу 17.05.2022 Справа № 333/3891/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 333/3891/21 Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
№ 22-ц/807/1187/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Ільїна А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Фельського Сергія Леонідовича на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про виселення,

ВСТАНОВИВ

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про виселення.

В обґрунтування заяви зазначала, що 20.08.2020 року вона на електронним торгах з реалізації арештованого майна придбала вказану квартиру, власником якої була ОСОБА_3 . За результатами проведених торгів було складено протокол №498250 від 20.08.2020 року. На підставі вказаного протоколу 13.01.2021 року державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби в м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було складено акт про реалізацію предмета іпотеки. 10.02.2021 року позивач оформила у приватного нотаріуса Бєлоусової В.О. свідоцтво про право власності на вказану квартиру та цього ж дня зареєструвала право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Позивачем було встановлено, що в придбаній нею квартирі зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_2 , який є рідним братом попередньої власниці ОСОБА_3 . Посилаючись на ст. 156 ЖК, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 383 ЦК України позивач зазначає, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. втрата права користування квартирою попереднім власником тягне за собою втрату права користування житлом членами його сім`ї. В добровільному порядку відповідач звільнити вказану квартиру відмовляється та не дає позивачу фактичного доступу до вказаної вище квартири, тим самим порушуючи права позивача вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 грудня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Фельського С.Л. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність висновків суду, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно протоколу проведення електронних торгів №498250 ОСОБА_1 є переможцем торгів, які відбулись 20.08.2020 року реєстраційний номер 434418. Найменування майна: іпотека. Однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Ціна продажу 408855,04 грн. (а.с.5-7).

10.02.2021 року приватним нотаріусом Запорізького міського видане Основа Ілоні Юріївні свідоцтво про право власності на майно: квартиру АДРЕСА_1 відповідно до статті 61 ЗУ «Про виконавче провадження», статті 47 ЗУ «Про іпотеку» та на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки складеного державним виконавцем від 13.01.2021 року (а.с.8).

10.02.2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 15.11.2007 року по теперішній час (а.с.14).

Отже, з протоколу проведення електронних торгів №498250 та зі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 судом встановлено, що вона була предметом іпотеки. Самого договору іпотеки, договору купівлі-продажу квартири суду не було надано, клопотання про витребування доказів сторонами не заявлялося. Хоча в ухвалі про залучення третьої особи: ОСОБА_4 суд зазначив, що для вирішення спору необхідне з`ясування джерела коштів, за які було первинно придбано оспорювану квартиру та посилався на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 року по справі №643/18788/15-ц.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з таких положень закону.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В залежності від порядку звернення стягнення на іпотечне майно обирається правове регулювання виселення.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

З матеріалів справи на час апеляційного розгляду вбачається, що спірне житло було придбане за рахунок кредитних грошових коштів.

Разом з тим, судом першої інстанції було враховано, що відповідач як член сім`ї колишнього власника проживав у спірній квартирі з 2007 року, іншого житла не має.

Відтак суд першої інстанції справедливо послався на неможливість його позбавлення житла з огляду на положення закону та прецедентної практики ЄСПЛ.

Зокрема у судовому рішенні суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Отже, при вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, важливо встановити факт придбання житла з якого вони підлягають виселенню, за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК Української РСР.

Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні виходив з того, що на час розгляду справи в суді першої інстанції позивач, звертаючись із позовом, взагалі не зазначив вказані обставини, посилався на інші норми права, які не регулюють виниклі правовідносини.

Лише до апеляційної скарги позивач надав відомості про те, що спірна квартира була придбана за рахунок кредитних коштів.

Натомість судова колегія вважає,що ця обставина не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, позаяк серед іншого, суд першої інстанції правомірно послався на застосування принципу пропорційності при вирішенні питання про виселення.

Суд першої інстанції констатував, що не викликає сумнівів, що внаслідок проживання відповідача в цій квартирі, неволодіючий власник - позивач несе певні обмеження.

Разом з тим, спірне житлове приміщення придбане на прилюдних торгах, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто покупцю повинні бути відомі ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Позивач, як ініціатор позову зобов`язаний обґрунтувати свій позов належними та допустимими доказами.

Тож суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 15.11.2007 року по теперішній час (а.с.14), та проживає в цій квартирі більше 13 років, позивачка ж в свою чергу набула право власності на цю квартиру в той час, коли відповідач в ній проживав та був зареєстрований, відтак є підстави вважати, що виселення відповідача з житла є непропорційним заходом втручання в право особи на мирне володіння майном.

Будь-яких доказів, які б довели принцип правомірного втручання у право відповідача на житло позивачем не надано. За таких обставин суд першої інстанції правомірно вважав, що підстав для задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 грудня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 травня 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков