ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/2389/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДАНЬКО В.В.

за участю сторін:

позивач не з`явився;

відповідачі не з`явились;

треті особи не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шандиби Людмили Іванівни та Приватного нотаріуса Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей Оксани Михайлівни, про визнання правочину недійсним, витребування майна та скасування записів про право власності та іпотеку

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач 1) та ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 , відповідач 2), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:

- визнати недійсною довіреність, видану 10 червня 2016 року приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М. від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована в реєстрі за № 513;

- витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 нежилі приміщення № 1, 2, 3 (групи приміщень №462), загальною площею 155,10 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 63;

- скасувати запис про прав власності № 14938302, державна реєстрація якого здійснена 13 червня 2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30021244 від 13 червня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П.;

- скасувати запис про прав власності № 15171262, державна реєстрація якого здійснена 30 червня 2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30246127 від 30 червня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П.;

- скасувати запис про прав власності № 16578529, державна реєстрація якого здійснена 26 вересня 2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31565969 від 26 вересня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І.;

- скасувати запис про прав власності № 16604946, державна реєстрація якого здійснена 26 вересня 2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31591292 від 27 вересня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І.;

- скасувати запис про прав власності № 16604578, державна реєстрація якого здійснена 26 вересня 2016 року, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31590924 від 26 вересня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 11 травня 2006 року є одноособовим власником групи нежитлових приміщень № 462 за адресою: АДРЕСА_1 . У лютому 2017 року позивачу стало відомо, що належні йому приміщення вибули з його власності, хоча жодних договір щодо відчуження майна він не укладав, довіреностей на розпорядження майном не надав.

З матеріалів кримінального провадження № 0000014 позивач, після укладення договору про надання адвокатської допомоги, дізнався, що 10 червня 2016 року він в м. Переяслав-Хмельницький начебто надав ОСОБА_2 , довіреність на користування та розпорядження на умовах за розсудом уповноваженої особи належних йому нежитлових приміщень, яка посвідчена приватний нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей О.М. Довірителем від імені позивача зазначено невідому особу, яка пред`явила паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 належного ОСОБА_1 , проте серія та номер паспорта належить іншій особі. Крім того, ОСОБА_1 , будучи громадянин Російської Федерації, перебував останній раз на території України з 13 травня 2015 року по 18 травня 2015 року, що підтверджується копією його паспорта.

30 червня 2016 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу, згідно з яким, відчужила на користь ОСОБА_4 спірні нежитлові приміщення з ціною 991 721,34 грн. Вказаний договір, засвідчений приватним нотаріусом Затварницькою І. П.

26 вересня 2016 року ОСОБА_4 відчужив це майно за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Шандибою Л.І. за ціною 2 417 128,00 грн на користь ОСОБА_3

26 вересня 2016 року ОСОБА_3 уклав договір іпотеки, іпотекодержателем став ОСОБА_5 , розмір основного зобов`язання став 500 000,00 грн, зі строком виконання зобов`язання до 26 серпня 2019 року.

Позивач зазначив, що спірні нежитлові приміщення вибули з володіння позивача не з його волі, позивач позбавлений права розпорядження, користування та володіння належним йому майном. Належне позивачу майно відчужено особами, які не мали на це повноважень, тому належним спосіб захисту є віндикаційний позов в порядку статті 388 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України). З метою належного виконання майбутнього рішення суду про задоволення позову необхідно скасувати записи про право власності, внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про право власності.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року відкрито провадження у цій справі. Залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 (далі по тесту - ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 (далі по тексту - ОСОБА_5 ), Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни (далі по тексту - приватний нотаріус Затварницька І.П.), Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шандиби Людмили Іванівни (далі по тексту - приватний нотаріус Шандиба Л.І.) та Приватного нотаріуса Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей Оксани Михайлівни (далі по тексту - приватний нотаріус Воробей О.М., а разом треті особи). Призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

У вересні 2018 року ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, у якому посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивований тим, що у кримінальних провадженнях, порушених за фактом заволодіння шахрайським шляхом невстановленими особами нежилими приміщеннями та погроз нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , у двох справах, його визнано потерпілим. Станом на дату подання відзиву досудове розслідування триває, відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на відчуження спірного майна не встановлено. Крім того, ОСОБА_1 з 2016 року спірними нежитловими об`єктами не цікавився, комунальні послуги сплачує ОСОБА_3 , що спростовує відсутність його волевиявлення на відчуження цього майна.

Обґрунтування ОСОБА_1 про те, що довіреність на ім`я ОСОБА_2 він не надавав, не підтверджує відсутність волевиявлення позивача на відчуження спірного майна, матеріалами кримінального провадження також цього не встановлено.

ОСОБА_1 не вчинив будь-яких дій щодо підтвердження наявності підстав для задоволення позову, не сплачував комунальні послуги.

Обраний позивачем віндикаційний спосіб захисту не може бути об`єднаний з вимогами про реституцію, в частині скасування записів про право власності, про яку просить позивач.

У вересні 2018 року приватний нотаріус Воробей О.М. надіслала пояснення на позовну заяву, у якому зазначила, що 10 червня 20116 року до неї звернувся ОСОБА_1 , його особу вона встановила за паспортом НОМЕР_2 , виданим Ватутінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 17 грудня 2000 року, на його прохання видала довіреність, сумнівів щодо встановлення особи, дієздатності та дійсних намірів у неї не виникало. Справу просила слухати у її відсутності, відповідно до норм чинного законодавства.

Також у вересні 2018 року приватний нотаріус Шандиба Л.І. надіслала пояснення, в яких вказала, що перед посвідченням договору купівлі-продажу від 26 вересня 2016 року, особисто телефонувала приватному нотаріусу Воробей О.М., яка підтвердила, що ОСОБА_1 , який видавав довіреність на ім`я ОСОБА_2 та особа, яка підписувала заяву про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_4 це одна і ж особа.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2019 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 червня 2019, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Заборонено будь-яким державним реєстраторам, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати будь-які реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі права власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам, які уповноважені здійснювати такі дії щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення, нежилі приміщення №№1,2,3 (групи приміщень №462) в літ. А, загальною площею 155,10 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:63), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2019, у зв`язку із перебуванням судді Цимбал І.К. у відпустці пов`язаній із вагітністю та пологами, дану справу визначено за суддею Каліушком Ф.А.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.07.2019 дану справу прийнято до провадження суддею Дарницького районного суду Каліушком Ф.А. та призначено її до розгляд у порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 06 липня 2020 зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності, яку подано в межах розгляду цієї справи, повернуто позивачу.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2020 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6 (далі по тексту - ОСОБА_6 , третя особа).

26 листопада 2020 ОСОБА_6 надіслала пояснення на позовну заяву, у яких зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. У поясненнях вказала, що є дружиною відповідача ОСОБА_3 , тому у відповідності до Сімейного Кодексу України спірні нежитлові об`єкти є спільним сумісним майном подружжя, позивач належними та допустимими доказами не обґрунтував позовні вимоги щодо відсутності волевиявлення на відчуження спірного майна.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 травня 2021 призначено у даній справі судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі на час її проведення.

14.01.2022 року на адресу суду надійшов висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у даній цивільній справі, внаслідок чого ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 січня 2022 провадження у даній справі було відновлено.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07липня 2021 закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до розгляду в судове засідання для її розгляду по суті.

У відбувшихся судових засіданнях, представник позивача позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача 2 - Федоткіна А.М. заперечив проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні з підстав їх необґрунтованості.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , зазначила, що ОСОБА_1 довіреністю уповноважив її щодо здачі в оренду належних йому нежитлових приміщень. В листопаді 2016 року з`явилась заборгованість за оренду, після її відвідування приміщень у грудні 2016 року, побачила інших власників, якими змінені замки від вхідних дверей, після чого повідомила про це правоохоронні органи. Також повідомила ОСОБА_1 , він був здивований та мав бажання повернути належні йому приміщення.

Інші свідки для допиту до суду не з`явилися. В режимі відеоконференції допит також не відбувся у зв`язку з їх неявкою.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою про розгляд справи належних чином, при цьому в матеріалах справи є її заява про розгляд справи у її відсутність. Треті особи, повідомлені про розгляд справи належним чином, також у судове засідання не з`явились, своїх представників не направили.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Взявши до уваги те, що учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, будь-яких заяв/клопотань з процесуальних питань від них не надходило, врахувавши строки розгляду справи (справа в провадженні суду більш ніж чотири роки), суд вважає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутності сторін, які не з`явились у судове засідання.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення цих норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном та право на повагу до житла, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, статті 8 Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

При цьому, положеннями стст. 317 та 319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд встановив, що на підставі Свідоцтва про право власності, виданого на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 11.05.2006 року за №775-В, ОСОБА_1 належать нежитлові приміщення №№ 1, 2, 3 (групи приміщень № 462) загальною площею 155,10 кв. м, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Згідно з довіреністю від 10 червня 2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Воробей О.М. та зареєстрованою в реєстрі за №513, громадянин України ОСОБА_1 (паспорт на момент посвідчення довіреності серії НОМЕР_2 , виданий Ватутинським РУ ГУ МВС України в місті Києві 17 грудня 2000 року) уповноважив ОСОБА_2 , користуватися та розпоряджатися (з правом здійснення продажу, міни, передання в іпотеку, в тому числі як майновим поручителем, надання в оренду, тощо) на умовах за розсудом уповноваженої особи належних йому нежилих приміщень №№ 1,2,3 (групи приміщень № 462) загальною площею 155,10 кв. м, які розташовані в АДРЕСА_1 . У довіреності також вказано, що довіреність підписана ОСОБА_1 , у її присутності. Особу її встановлено, дієздатність перевірено.

У подальшому, 13 червня 2016 року ОСОБА_2 , діючи на підставі вищезазначеної довіреності від імені ОСОБА_1 , уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу наведених нежитлових приміщень, який посвідчено приватним нотаріусом Затварницькою І.П., за яким відчужила на користь останнього спірні нежитлові приміщення.

26 вересня 2016 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, який посвідчено приватним нотаріусом Шандибою Л.І., відчужив зазначені нежитлові приміщення ОСОБА_3 .

При цьому, судом також встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспортом громадянина України в Деснянському РВ ГУ ДМС України в м. Києві не документувався, він є громадянин Російської Федерації, остання дата перебування на території України з 13 травня 2015 року по 18 травня 2015 року, що підтверджується довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, наданою на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва про витребування інформації.

Постановою слідчого відділу Дарницького управління поліції ГУ НПУ у м. Києві від 31 січня 2017 року ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 0222214.

Окрім того, вироком Печерського районного суду міста Києва від 30 липня 2020 року у справі № 757/63684/19-к, який набрав законної сили, затверджено угоду про визнання винуватості, за обвинуваченням ОСОБА_2 за частиною четвертою статті 190, частиною третьої статті 358, частиною четвертою статті 358 КК України.

Вироком встановлено, що 30 червня 2016 року ОСОБА_2 , перебуваючи у приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни за адресою: АДРЕСА_3 , отримала від невстановленої досудовим розслідуванням особи підроблену довіреність на уповноваження її користуванням та розпорядженням майном громадянина ОСОБА_1 , посвідчену 10 червня 2016 року приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області Воробей О.М., зареєстровану в реєстрі № 513 (нотаріальний бланк НАТ 964097). При цьому, ОСОБА_2 усвідомлюючи, що довіреність є підробленою, надала її приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Затварницькій І.П. для вчинення подальших нотаріальних дій.

З метою реалізації заздалегідь розробленого злочинного плану за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_2 , перебуваючи у приміщенні приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Затварницької І.П. за адресою: АДРЕСА_3 , діючи на підставі підробленої довіреності, як представника власника - ОСОБА_1 , поставила власний підпис в графі «продавець» в договорі купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , № 3 групи приміщень № 462, загальною площею 155, 1 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 63), власником яких є ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності № 775-В від 11 травня 2006 року. При цьому в графі «покупець» поставив свій підпис чоловік, який на той момент перебував у приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької І.П. та представився ОСОБА_4 .

В подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. було зареєстровано вищезазначений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень за № 1527 від 30.06.2016. Після чого приватним нотаріусом Затварницькою І.П. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме 30.06.2016 о 13 год. 18 хв. внесено відповідний запис за № 62402268 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, про виникнення права власності в Єдиному реєстру прав власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , № 3 групи приміщень № 462, загальною площею 155, 1 кв.м. у ОСОБА_4 .

Згідно з протоколом допиту в якості свідка ОСОБА_2 , поданими в рамках кримінального провадження, ОСОБА_1 її не уповноважував на відчуження належних йому на праві власності об`єктів ОСОБА_1 не вчиняла. З ним не знайома.

Також судом встановлено, що відповідно до висновку експерта від 23 липня 2019 року № 17-3/629, проведеного в рамках розслідування кримінального провадження №0000014 від 01.02.2017 за ч. 4 ст. 190 КК України, підписи від імені ОСОБА_1 та рукописні записи довіреності від 10 червня 2016 року виконано, ймовірно, не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Також за висновком експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 24 грудня 2021 року № 20223/20224/21-32, проведеної у даній цивільній справі, встановлено, що підписи від імені ОСОБА_8 , що містяться в графі «підпис:» двох примірників довіреності від 10 червня 2016 року, складеної від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , засвідченої приватним нотаріусом Воробей О.М. та зареєстровані в реєстрі за №513, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Звертаючись до суду позовом за захистом порушеного права власності ОСОБА_1 , його представник зазначав, що позивач не мав волевиявлення на відчуження належного йому майна і таке майно вибуло з його володіння поза його волею на підставі довіреності від 10 червня 2016 року, яку він не видавав, не підписував, присутнім у нотаріуса не був, волевиявлення на видачу якої позивач також не мав.

Водночас, згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки.

Односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

За змістом частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У частині першій статті 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 245 ЦК України встановлено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Системний аналіз даних положень законодавства дає підстави для висновку, що довіреність на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна підписується особисто особою, яка видає довіреність. Проставленням свого підпису довіритель підтверджує волевиявлення на надання іншій особі права вчиняти дії від свого імені і здійснювати представництво перед третіми особами.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

При цьому, частина 3 ст. 203 ЦК України визначає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи встановлені судом обставини, оцінивши вказані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 10.06.2016 в день видачі довіреності на ім`я ОСОБА_2 , не перебував в Україні, зазначену довіреність на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену нотаріусом Воробей О.М., зареєстровану в реєстрі за №513 не видавав, а відтак і не мав волевиявлення на видачу 10.06.2016 на ім`я ОСОБА_2 довіреності на користуватися та розпоряджатися (з правом здійснення продажу, міни, передання в іпотеку, в тому числі як майновим поручителем, надання в оренду, тощо) на умовах за розсудом уповноваженої особи належних йому нежилих приміщень №№ 1,2,3 (групи приміщень № 462) загальною площею 155,10 кв. м, які розташовані в АДРЕСА_1 , а тому позов в частині визнання вказаної довіреності недійсною є обґрунтованим, доведеним та підлягає задоволенню.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Частина 1 ст. 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Суд встановив, що ОСОБА_3 , який придбав спірне нерухоме майно згідно з договором купівлі-продажу від 26.09.2016 у ОСОБА_4 , не знав та не міг знати, що ОСОБА_2 не була уповноважена продавати таке майно від імені ОСОБА_1 ОСОБА_4 , а відтак був добросовісним набувачем. Разом з тим, враховуючи, що, як встановив суд вище, дане майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза його волею у відсутність волевиявлення позивача на видачу ОСОБА_2 довіреності від 10.06.2016 та відчуження належного йому нерухомого майна, та зважаючи на відсутність між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договірних відносин, суд вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача у даному випадку буде саме витребування майна з чужого незаконного володіння.

При цьому суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, згідно якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 та 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Тобто, встановивши недійсність першого правочину, а саме довіреності від 10.06.2016, яка у подальшому стала наслідком переходу у володіння ОСОБА_3 належного позивачу майна, суд не зобов`язаний встановлювати законність усіх інших правочинів, зокрема договорів купівлі-продажу.

За таких обставин, враховуючи те, що ОСОБА_1 не мав волевиявлення на відчуження належних йому на праві приватної власності нежилих приміщень №№ 1,2,3 (групи приміщень № 462) загальною площею 155,10 кв. м, які розташовані в АДРЕСА_1 , повноваженнями щодо їх відчуження ОСОБА_2 не наділяв, дії останнього не відповідали його волі, вказане нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині витребування вказаного нерухомого майна з володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та задоволення позову у цій частині.

Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідачів та їх відображення у судовому рішенні, суд враховує, що враховує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У рішенні ЄСПЛ від 28 січня 2011 року у справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

Вказані висновки знайшли також своє підтвердження у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №466/8649/16.

Щодо заявлених вимог про застосування наслідків витребування майна шляхом відновлення становища у вигляді скасування записів про реєстрацію права власності, суд звертає увагу на наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування записів про державну реєстрацію права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями статтею 141 ЦПК України.

На підставі вищевказаного та керуючись стст. 202, 203, 215, 317, 319, 387, 388 Цивільного кодексу України, стст. 2, 4, 5, 10, 13, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 133, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, витребування майна та скасування записів про право власності та іпотеку - задовольнити частково.

Визнати недійсною довіреність, видану 10 червня 2016 року Приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області Воробей Оксаною Михайлівною від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована в реєстрі за №513.

Витребувати з володіння ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (громадянина Російської Федерації; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) нежилі приміщення №1, 2, 3 (групи приміщень №462), загальною площею 155,10 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 63.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорт НОМЕР_6 , виданий Міським відділом №2 Білоцерківського МУ ГУ МВС України в Київській області 24 квітня 1998 року) на користь ОСОБА_1 (громадянина Російської Федерації; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (громадянина Російської Федерації; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір у розмірі 8 810 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.