Справа № 128/3231/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Шевчук Л.П

при секретарі судових засідань Ружицькій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. У позовній заяві викладено наступну позицію.

12.02.2019 між нею та відповідачем було укладено договір позики, про що він написав боргову розписку на суму 95000,00 грн. Відповідно до вказаної розписки відповідач зобов`язався повернути кошти у строк до 01.11.2021. На підтвердження цих обов`язків відповідач в розписці вказав, що в якості застави погоджується на те, що право власності на його 1/2 частку квартири по АДРЕСА_1 перейде до неї. З цього слідує, що в разі порушення ним строків повернення суми позики, вона, як позикодавець, має право звернутися до суду із вимогами про звернення стягнення на належну йому 1/2 частку нерухомого майна, вказаного в розписці. Окрім того, в якості підтвердження визнання боргових зобов`язань, відповідач передав їй правовстановлюючі документи на квартиру. Проте, на час звернення до суду із даним позовом, відповідач не виконав свої зобов`язання щодо повернення коштів за борговою розпискою. З огляду на вищевикладене, позивач просить звернути стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нерухоме майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності відповідачу.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Вдовцова Л.К. в судове засідання не з`явилися, позивачка подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує, позов просить задовольнити, а справу розглянути у її відсутність та відсутність її представника (а.с. 45).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, просив справу розглянути у його відсутність (а.с. 46).

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається, неявка учасників справи не перешкоджає вирішенню спору, а відтак судом ухвалено проводити судове засідання у відсутність сторін.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалою суду від 22.11.2021 позов ОСОБА_1 залишено без руху, визначено недоліки позовної заяви, порядок та строк їх усунення (а.с. 15).

Ухвалою суду від 22.11.2021 клопотання позивачки ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору при подачі позову повернуто позивачці ОСОБА_1 (а.с. 16).

Ухвалою суду від 02.12.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання (а.с. 25).

Ухвалою суду від 22.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 37).

Ухвалою суду від 20.05.2022 відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , оскільки визнання позову суперечить закону.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до копії боргової розписки від 12.02.2019 (а.с. 3) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , отримав у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 95000,00 грн., які зобовязався повернути в строк до 01.11.2021. В разі, якщо суму боргу вчасно, до 01.11.2021, не поверне, то він погоджується на те, щоб за ОСОБА_1 було визнано право власності на належну йому на праві спільної часткової власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо субєкта №279131836 від 11.10.2021 (а.с. 11) 08.05.2018 державним виконавцем Вінницького районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №279125779 від 11.10.2021 (а.с. 11-зворот 12) ОСОБА_2 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О.Ю. 08.06.2011. Відомості про реєстрацію заборон відчуження та іпотеку у відповідних реєстрах відсутні.

Оцінюючи вказані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За таких обставин, суд вважає, що правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є зобов`язальними і регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про заставу».

У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно загальних положень про правочини закріплених у Главі 16 Розділу IV Цивільного Кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), і мають вчинятися у формі, встановленій законом (ст. 202 ЦК України). Зокрема, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі і сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України).

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (ст.208 ЦК України).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ст. 209 ЦК України).

В своїй постанові від 28.11.2018 року по справі № 462/2589/14-ц (провадження № 61-39338св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України)

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України визначено, що зобов`язання підлягає виконанню у встановлений ним строк.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 12.02.2019 власноруч написав позивачці ОСОБА_1 розписку, в якій зазначив, що він позичив у останньої грошові кошти у розмірі 95000 грн. терміном до 01.11.2021. Також, у розписці вказав, що у разі неповернення вчасно коштів, він погоджується на те, щоб за ОСОБА_1 було визнано право власності на належну йому 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 (а.с. 3).

Бажаючи захистити свої законні права та повернути позичені кошти, позивачка ОСОБА_1 обрала спосіб захисту свого права у вигляді визнання за нею права власності на належну відповідачу 1/2 частку нерухомого майна, вказаного ним у борговій розписці, а саме, звернення стягнення на заставне майно та визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , яка належать відповідачу на праві приватної власності, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12).

Написана відповідачем боргова розписка має ознаки змішаного правочину, а саме, договору позики (кредиту) та договору застави. Однак, якщо для дійсності укладення договору позики достатньо укласти його в письмовій формі із зазначенням основних його умов (сума позики, строк повернення, тощо), то договір застави у відповідності до вимог ст. 577 ЦК України, підлягає нотаріальному посвідченню, якщо предметом застави є нерухоме майно.

Також ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» визначено, що у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів.

Статтею 576 ЦК України передбачено об`єкти та матеріальні цінності, що можуть бути предметом застави, зокрема, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Також, у разі невиконання зобов`язання забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч.1 ст. 5 89 ЦК України), і звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 590 ЦК України). Проте, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст. 585 ЦК України).

Таким чином, хоча внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики законні права позивачки і були порушені, однак спосіб захисту своїх прав обраний нею неналежний, оскільки у разі забезпечення позики заставою нерухомого майна, такий договір потребує нотаріального посвідчення.

Згідно ст. 14 Закону України «Про заставу» недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

А згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (ст. 236 ЦК України).

Водночас, підстави набуття права власності передбачено статтями глави 24 ЦК України (статті 328-345), а засади захисту права власності - главою 29 ЦК України (статті 386-394).

Так, відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Отже, відсутні підстави для звернення стягнення на предмет застави та визнання за позивачкою права власності на вказану у розписці частку квартири, що належить на праві власності відповідачу, оскільки договірні зобов`язання між сторонами щодо цього не посвідчені нотаріально, а визнання права власності на нерухоме майно у рахунок погашення позики, законом не передбачено.

Дана позиція суду узгоджується із правовим висновком Верховного Суду висловленим у постанові від 27.03.2019 року у справі №759/11654/13-ц (провадження № 61-16590св18). А саме: «Оскільки боргова розписка у частині забезпечення виконання зобов`язань укладена в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчена, як того вимагають вказані норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір у частині забезпечення виконання зобов`язань позикодавця щодо передачі права власності на нежитлову будівлю, квартиру у випадку невиконання зобов`язань за договором позики, є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін. Боргова розписка від 03 квітня 2013 року, в якій особа у рахунок погашення боргу за договором позики зобов`язалася передати вказане нерухоме майно, не є правочином, який надає законні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначене нерухоме майно в судовому порядку».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.ст. 11, 15, 16, 89, 202, 205-209, 220, 328, 392, 527, 530, 576, 585, 590, 625, 626, 631, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. 13, 14 Закону України «Про заставу», ст.ст. 1, 10, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.П. Шевчук