Справа № 2-7992/09/11
н/п 2-зз/953/20/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2022 р. м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Власової Ю.Ю.

секретар судового засідання - Білюк Д.О.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

представник заявника адвокат Апазіді Костянтин Юрійович,

заінтересована особа публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

установив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, якою просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як засобу забезпечення позову ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-702/1120/2008 від 27.08.2008 у розмірі 728532,59 грн. у справі № 2-7992/09/11, що застосовано ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2009.

Обґрунтовує ОСОБА_1 заяву тим, що під час виїзду за кордон ДПС України йому відмовлено у перетині державного кордону України, у зв`язку із наявністю у базі даних ДПС України відомостей щодо тимчасового обмеження у праві виїзду з України на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 17.11.2009 у справі № 2-7992/09/11. Про зазначену ухвалу та обмеження у виїзді за кордон він обізнаний не був і дізнався про її існування лише під час здійснення перевірки бази даних ДПС України під час перетину кордону. Заявник вважає, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як засіб забезпечення позову, застосований ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2009, підлягає скасуванню.

Заявник та його представник в судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяву про проведення судового засідання без їх участі, заяву підтримали та просили задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, повідомлений судом у встановленому законом порядку.

Судом установлено, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2009 у справі № 2-7992/09/11 задоволено заяву представника позивача ПАТ «ОТП Банк» та заборонено громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , виїжджати за кордон України до закінчення провадження у цивільній справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Виконання ухвали доручено ДПС України.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.03.2010 у справі № 2-7992/09/11 позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» задоволені, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-702/1120/2008 від 27.08.2008 станом на 17.11.2008 у розмірі 728532,59 грн., а також судовий збір у розмірі 1700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн, а всього 730352,59 грн.

Як посвідчується даними АСВП, станом на час звернення ОСОБА_1 до суду із даною заявою, відомості про примусове виконання означеного судового рішення відсутні.

Приходячи до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосованого ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2009 у справі № 2-7992/09/11, суд виходить з наступного.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України (в редакції, станом на 17.12.2009) позов може бути забезпечений забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 8 ч. 1, ч. 2 ст. 6 Закону України від 21.01.1994

№ 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (в редакції станом на 17.12.2009) громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо щодо нього подано цивільний позов до суду до закінчення провадження у справі.

Як установлено судовим розглядом, розгляд справи № 2-7992/09/11 у суді закінчено постановленням заочного рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.03.2010, яким задоволені вимоги позову ПАТ «ОТП Банк» та вирішено питання розподілу судових витрат.

Відповідно ч. 2 ст. 11 Закону України від 07.02.2002 № 3018-ІІІ «Про судоустрій України» (чинному на час ухвалення судового рішення у справі № 2-7992/09/11), а також ч. 2 ст. 13 Закону України від 02.06.2016 року «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно статті 1 Закону України від 21.04.1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (чинному на час ухвалення судового рішення у справі № 2-7992/09/11), а також статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 21 Закону України від 21.04.1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження», а також частиною 1 статті 12 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі Гочев проти Болгарії, Європейський Суд з прав людини підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13.11.2003 у справі Напияло проти Хорватії (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду у справах Луордо проти Італії (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-ІХ; Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006; Рінер проти Болгарії, § 121).

У пункті 50 рішення у справі Гочев проти Болгарії Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (рішення Європейського Суду за справою Рінер проти Болгарії, §124 та Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини, §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (рішення Європейського Суду від 25.01.2007 у справі Сіссаніс проти Румунії, скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (рішення Європейського Суду від 23.06.1981 у справі Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

З урахуванням тієї обставини, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України є спеціальною нормою, що застосовується на стадії виконання судових рішень, а за даними АСВП відомості про примусове виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.03.2010 у справі № 2-7992/09/11 відсутні і доказів зворотного суду не надано, застосоване ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2009 у справі № 2-7992/09/11 тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, як засіб забезпечення позову, на даний час суд вважає надмірним заходом обмеження його прав, відтак, воно підлягає скасуванню, а заява задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 441 ЦПК України, суд, -

постановив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві виїзду за межі України, застосоване ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2009 року по справі № 2-7992/09/11.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання судового рішення.

Суддя - Ю.Ю. Власова