головуючий у суді І інстанції Соколов О.М.
провадження № 22-ц/824/6881/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.С.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), у якому просив стягнути на його користь: суму вкладів за договорами № SAMDN3625 від 15 червня 2010 року та № SAMDN168 від 18 вересня 2013 року у розмірі 2 170 євро та суму вкладів за договорами № SAMDN 7115 від 18 вересня 2013 року та № SAMDNWFD800 від 28 листопада 2013 року у розмірі 1 320 доларів США;

суму не виплачених відсотків за договорами № SAMDN3625 від 15 червня 2010 року та № SAMDN168 від 18 вересня 2013 року у розмірі 1 042,22 євро за період по 21 серпня 2019 року та за договорами № SAMDN 7115 від 18 вересня 2013 року та № SAMDNWFD800 від 28 листопада 2013 року у розмірі 305,09 доларів США за період з 18 вересня 2013 року по 21 серпня 2019 року;

пеню у розмірі 3% за кожний день прострочення на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що становить суму у розмірі 26 413,20 доларів США та 43 421,70 євро за період з 23 жовтня 2017 року по 21 серпня 2019 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторонами укладені наведені договори банківського вкладу. 16 жовтня 2017 року позивач звернувся до банку із письмовою заявою про повернення вкладів через касу банку у валюті вкладу. Проте, станом на 21 серпня 2019 року відповідач письмової відповіді не надав та кошти не повернув.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладів за договорами № SAMDN3625 від 15 червня 2010 року та № SAMDN168 від 18 вересня 2013 року у розмірі 2 170 євро та суму вкладів за договорами № SAMDN7115 від 18 вересня 2013 року та № SAMDNWFD800 від 28 листопада 2013 року у розмірі 1 320 доларів США.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму не виплачених відсотків за договорами № SAMDN3625 від 15 червня 2010 року та № SAMDN168 від 18 вересня 2013 року у розмірі 1042,22 євро за період по 21 серпня 2019 року та за договорами № SAMDN7115 від 18 вересня 2013 року та № SAMDNWFD800 від 28 листопада 2013 року у розмірі 305,09 доларів США за період з 18 вересня 2013 року по 21 серпня 2019 року.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 3 073 грн 60 коп. судового збору. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції вважав, що між сторонами укладені договори банківського вкладу, факт внесення грошових коштів підтверджується квитанціями, довідкою АТ КБ «Приватбанк» про наявність коштів на рахунках позивача, позивач звертався до відповідача з вимогою повернути вклади, проте ця вимога виконана не була. Доказів, які б спростовували наявність депозитних зобов`язань перед позивачем суду не надано і такі дані матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для стягнення пені в іноземній валюті.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають доказам, наявним у матеріалах справи та фактичним обставинам справи з огляду на таке.

Відповідач надав суду належні та допустимі докази, які беззаперечно підтверджують факт виплати позивачу грошових коштів за трьома договорами банківських вкладів через касу банку у 2010 та в 2013 роках, а також факт виплати грошових коштів за одним договором шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позивача.

Підтвердженням факту виплати позивачу коштів за договорами, що є предметом розгляду у цій справі, банком були надані меморіальні ордери, скріншоти з програмного банківського комплексу щодо проведених банком бухгалтерських проводок за депозитними договорами та виписку по картковому рахунку позивача, на який були переведені кошти з депозитного рахунку.

На підтвердження стану депозитних рахунків позивача банком були надані відповідні довідки за підписом головного бухгалтера банку, які є належними та допустимими доказами.

Додатковим підтвердження факту відсутності грошових коштів, які розміщувалися на депозитних рахунках позивача, які є предметом спору, та їх виплати банком ще до 2014 року, є прямі докази, які надав суду відповідач у вигляді Витягу з електронного додатку (Реєстр кредиторів) до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» та на підставі такого договору грошові кошти Кредиторів (вкладників та власників банківських рахунків Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк») були переведені на цю фінансову компанію.

Відповідно до інформації викладеної у додатку (Реєстру кредиторів) до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, залишки коштів за трьома депозитними договорами, які є предметом спору, у сумах 0,07 доларів США, 0,08 доларів США та 0,25 євро.

Вказані обставини, на думку відповідача, обставини є підтвердженням того, що станом на 17 листопада 2014 року, коли позивач звернувся з вимогою про повернення вкладів, грошові кошти у розмірах, на які посилається позивач, вже не перебували його на депозитних рахунках.

Суд першої інстанції фактично стягнув з відповідача суми коштів, які вже були сплачені банком позивачу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу у розмірі 1 320 доларів США та 2 170 євро, відсотки за договорами у розмірі 1 042,22 євро та 305,09 доларів США, пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення, що становить 43 421,70 євро та 26 413,20 доларів США, витрати за надсилання документів відповідачу поштою у розмірі 46 грн 84 коп.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції повинен був не відмовляти у стягненні пені, розмір якої визначений в іноземній валюті, а перерахувати та стягнути суму пені у гривні.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Між сторонами укладено договори банківського вкладу:

№ SAMDN3625 від 15 червня 2010 року,

№ SAMDN168 від 18 вересня 2013 року,

№ SAMDN7115 від 18 вересня 2013 року

№ SAMDNWFD800 від 28 листопада 2013 року (а.с. 4-7 т. 1).

Як вбачається з п.1 договору № SAMDN3625 від 15 червня 2010 року, це строковий вклад, строком на один місяць до 15 липня 2010 року включно, процентна ставка становить 7% річних. Відповідно до п. 6 цього договору у випадку, коли по закінченню строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, що зазначений у п. 1 цього договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. При цьому початок перебігу нового строку починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу (а.с. 7 т. 1).

Відповідно до п.1 договору № SAMDN7115 від 18 вересня 2013 року, це строковий вклад, строком на 365 днів до 18 вересня 2014 року включно, процентна ставка становить 4% річних. Відповідно до п. 3 цього договору якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк (а.с. 6 т. 1).

Як вбачається з п.1 договору № SAMDN168 від 18 вересня 2013 року, це строковий вклад, строком на 365 днів до 18 вересня 2014 року включно, процентна ставка становить 3% річних. Відповідно до п. 3 цього договору якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк (а.с. 5 т. 1).

Відповідно до п.1 договору SAMDNWFD800 від 28 листопада 2013 року, це строковий вклад, строком на 366 днів до 28 листопада 2014 року включно, процентна ставка становить 4% річних. Відповідно до п. 6 цього договору якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк (а.с. 4 т. 1).

Згідно з положенням частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У справах про стягнення вкладів за договором банківського вкладу (депозиту) на вкладника покладений обов`язок довести факт передачі коштів банку у розмірі та на умовах, встановлених договором, а на банк покладений обов`язок довести своєчасне повернення грошових коштів відповідно до умов договору.

В матеріалах справи наявні квитанції про внесення на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у розмірі 1 410 євро, 300 доларів США, 760 євро, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що грошові кошти були внесені позивачем відповідно до умов вказаних вище договорів (а.с. 8-9 т. 1).

Отже, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами у справі укладено строкові договори банківського вкладу (депозиту) та на їх виконанні вкладником ОСОБА_1 внесені на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у розмірі та на умовах, встановлених договорами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 16 жовтня 2017 року направив до ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу про повернення йому суми вкладів за вказаними договорами, який був отриманий відповідачем (а.с. 11 т. 1).

Відповідно до частини 1 статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина 3 статті 1058 ЦК України).

Пунктом 3.3 глави 3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення №516) передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено наступне.

За договором № SAMDN3625 від 15 червня 2010 року фактична виплата грошових коштів відбулася через касу банку на наступний день після укладання договору банківського вкладу, а саме: 16 червня 2010 року у сумі 1 410 євро, що підтверджується меморіальним валютним ордером № A0616S92IL від 16 червня 2010 року з призначенням «видача вкладу договір SAMDN3625» (а.с. 133 т. 1)

За договором № SAMDN168 від 18 вересня 2013 року фактична виплата грошових коштів відбулася через касу банку:

через 8 днів після укладання договору банківського вкладу, а саме: 25 вересня 2013 року у сумі 100 євро, що підтверджується меморіальним валютним ордером D0925FNWB3 від 25 вересня 2013 року (а.с. 128 т. 1),

через 15 днів після укладання договору банківського вкладу, а саме: 02 жовтня 2013 року у сумі 660 євро, що підтверджується меморіальним валютним ордером №D1002YK03Vвід 02 жовтня 2013 року з призначенням «видача вкладу договір SAMDN168» (а.с. 129 т. 1).

За договором № SAMDN7115 від 18 вересня 2013 року фактична виплата грошових коштів відбулася через касу банку:

через 9 днів після укладання договору банківського вкладу, а саме: 26 вересня 2013 року у сумі 150 доларів США, що підтверджується меморіальним валютним ордером D092GHZYO від 26 вересня 2013 року з призначенням «видача вкладу договір SAMDN7115» (а.с. 131 т. 1),

через 15 днів після укладання договору банківського вкладу, а саме: 02 жовтня 2013 року у сумі 150 доларів США, що підтверджується меморіальним валютним ордером №D1002YKNHO від 02 жовтня 2013 року з призначенням «видача вкладу договір SAMDN7115» (а.с. 132 т. 1).

За договором № SAMDNWFD800 від 28 листопада 2013 року фактична виплата грошових коштів відбулася через 5 днів після укладання договору, а саме: 02 грудня 2013 року на картку у сумі 1 020 доларів США, що підтверджується меморіальним валютним ордером №D1202AU7F від 02 грудня 2013 року з призначенням «зняття частини вкладу договір SAMDNWFD800» (а.с. 126 т. 1), а також випискою з особового рахунку позивача за період з 01 січня 2013 року по 16 листопада 2014 року (а.с. 166 т. 1).

Як вбачається з протоколу судового засідання від 10 листопада 2021 року представник позивача не заперечував проти залучення до матеріалів справи виписки по особовому рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» вкладника ОСОБА_1 (а.с. 165-170 т. 1)

Отже, слід дійти висновку про те, що як на час звернення вкладника (позивача) до банку з вимогою про повернення вкладів від 16 жовтня 2017 року так і на час подання позовної заяви від 27 серпня 2019 року, щодо кожного договору банківського вкладу, банком (відповідачем) вже були виконані зобов`язання у повному обсязі та грошові кошти (вклади) за договорами банківського вкладу сплачені позивачу у зв`язку з достроковим розірванням договору.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині та вважає, що на момент звернення до суду з позовом про повернення вкладів за договорами банківського вкладу (депозиту), вклади були повернуті банком достроково на вимогу вкладника, а тому позовні вимоги про повернення вкладів - задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення відсотків за користування грошовими коштами (вкладами) їх дострокового повернення, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Зі змісту договорів банківського вкладу вбачається, що відсотки починають нараховуватися з першого робочого дня, наступного за днем надходження вкладу, а день повернення вкладу в період нарахування не входить.

Разом з тим доказів повернення нарахованих відсотків на розміщені вклади, банком не надано, тому за договорами банківського вкладу, укладеними між сторонами, виникло зобов`язання щодо повернення нарахованих відсотків.

Звертаючись з позовом, позивач розраховував відсотки з урахуванням розміру річної відсоткової ставки, що визначена у договорах банківського вкладу та за період з 18 вересня 2013 року по 21 серпня 2019 року (а.с. 12,13 т. 1).

Колегією апеляційного суду встановлено, що грошові вклади були повернуті вкладнику достроково і період за який відсутні дані про сплату відсотків за вкладами становить:

за договором № SAMDN3625 від 15 червня 2010 року (повернення вкладу 16 червня 2010 року) відсутні підстави для нарахування відсотків, оскільки відповідно до п. 2 цього договору відсотки починають нараховуватися з першого робочого дня, наступного за днем надходження вкладу, а день повернення вкладу в період нарахування не входить;

за договором № SAMDN168 від 18 вересня 2013 року (повернення вкладу 25 вересня та 02 жовтня 2013 року) за 6 днів на суму 760 євро та за 6 днів на суму 660 євро;

за договором № SAMDN7115 від 18 вересня 2013 року (повернення вкладу 26 вересня та 02 жовтня 2013 року) за 7 днів на суму 300 доларів США та за 2 дні на суму 150 доларів США;

за договором № SAMDNWFD800 від 28 листопада 2013 року (повернення вкладу 02 грудня 2013 року) за 3 днів на суму 1 020 доларів США.

Як вбачається з умов договорів банківського вкладу, вкладник має право на дострокове розірвання договору, повідомивши про це банк за два робочих дні. У разі якщо клієнт вимагає розірвати договір, а 14 днів з дати оформлення вкладу ще не сплили, то банк утримує комісію за оформлення документів на розірвання вкладу згідно з діючими Тарифами банка. Якщо клієнт вимагає розірвати договір, а місяць з дати оформлення не сплив, відсотки нараховуються по ставці вкладу «на вимогу» за фактичну кількість днів.

З огляду на це, апеляційний суд позбавлений можливості здійснити розрахунок відсотків за користування вкладами за період з дати їх укладання по дату дострокового повернення, оскільки позивачем не зазначені розмір комісії за оформлення документів на розірвання вкладу згідно з діючими Тарифами банка та розмір відсотки по ставці вкладу «на вимогу», а суд позбавлений процесуальної можливості самостійно збирати докази у справі за відсутності клопотання про витребування доказів.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині та вважає, що оскільки розрахунок відсотків на вклади не відповідає умовам договорів банківського вкладу (депозиту), позовні вимоги про стягнення відсотків на вклади за період з дати їх укладання по дату дострокового повернення - задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про застосування відповідальності, передбаченої частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох відсотків від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, то колегія апеляційного суду встановила таке.

Правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта визначено статтею 1073 цього Кодексу.

Невиконання або неналежне виконання зобов`язань банку за договором банківського рахунка, зокрема відмова виконати розпорядження клієнта з видачі йому відповідних сум з рахунка, має наслідком настання відповідальності банку, встановленої договором або законом.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку у розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Щодо того, чи має неналежне виконання банком своїх зобов`язань наслідком настання відповідальності, передбаченої частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох відсотків від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, то колегія апеляційного суду встановила таке.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь пеню у розмірі трьох відсотків річних за кожен день прострочення, починаючи з 23 жовтня 2017 року (дата отримання банком письмової вимоги а.с. 11 т.1) по 21 серпня 2019 року у розмірі 26 413,20 доларів США та 43 421,70 євро.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) визначила, що пеня, передбачена частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача у контексті таких обставин цієї справи: після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу та не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням про розірвання договорів банківського вкладу законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія цього Закону, а відтак пеня відповідно до частини 5 статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, договори банківського вкладу у судовому порядку не розривалися, а позивач в порядку статті 1075 ЦК України не звертався до банку з вимогою про розірвання цих договорів.

Як було встановлено вище, позивач звернувся з достроковою вимогою про повернення вкладів у 2010 та 2013 роках, на ці звернення про повернення вкладів відповідач зобов`язання щодо повернення коштів виконав у 2010 та 2013 роках.

Отже, обставини, що стали правовою підставою для припинення правовідносин, що виникли з договору банківського вкладу, - є різними:

у справі, що переглядається в апеляційному порядку - це вимога позивача про повернення вкладів за договорами банківського вкладу та її часткове виконання,

у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), де Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, - це рішення суду про розірвання договорів банківського вкладу.

Аналізуючи правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), колегія апеляційного суду дійшла висновку про можливість її застосування до спірних правовідносин з огляду на таке.

Основним у постанові касаційної інстанції є правовий висновок про не поширення Закону України «Про захист прав споживачів» на правовідносини що виникли з договору банківського вкладу, після їх припинення.

Тому, підстави з яких спірні правовідносини припинилися - правового значення для ухвалення судового рішення не мають.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що з моменту повернення за вимогою вкладника грошових коштів за договорами банківського вкладу відповідно 16 червня 2010 року, 02 жовтня 2013 року та 02 грудня 2013 року:

між сторонами припинилися договірні правовідносини, що виникли з договорів банківського вкладу,

споживчих правовідносин між сторонами не існує,

Таким чином, оскільки апеляційним судом встановлено, що починаючи з 16 червня 2010 року, 02 жовтня 2013 року та 02 грудня 2013 року на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», тому у задоволені позовних вимог про стягнення пені відповідно до частини 5 статті 10 цього Закону за період з 23 жовтня 2017 року по 21 серпня 2019 року слід відмовити у зв`язку з відсутністю правових підстав для нарахування та стягнення пені.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів та стягнення коштів, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 12 грудня 2022 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська