головуючий у суді І інстанції Волошин В.О.
провадження № 22-ц/824/7690/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Коцюрба О.П., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання кредитного договору недійсним, стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило суд: стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за кредитним договором № 320693991 від 12 березня 2015 року (надалі - кредитний договір) у розмірі 32 134 грн 33 корп.

Позов обґрунтовано тим, що 12 березня 2015 року між відповідачем та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 18 270 грн, строком на 48 місяців, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,99 % річних. ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, щомісячні платежі за кредитним договором і в термін, встановлений умовами кредитного договору, не здійснюються, решта заборгованості не повертається. Станом на 20 липня 2017 року заборгованість відповідача становить 32 134 грн 33 коп.

14 липня 2017 року між позивачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» укладений договір відступлення права вимоги № 20170714 (надалі - договір відступлення), відповідно до умов якого, первісний кредитор відступив позивачу належне йому право вимоги до відповідача коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за кредитним договором, право на одержання яких належить первісному кредитору, а позивач набув право вимоги грошових коштів від відповідача.

Відповідно до додатку №1 до договору відступлення - характеристики права вимоги, переданих первісним кредитором позивачу за договором відступлення позивач набув права грошової вимоги до відповідача у сумі 32 134 грн 33 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 32 134 грн 33 коп, судовий збір у розмірі 1 762 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 травня 2019 року у справі № 761/21200/18 за позовом ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання кредитного договору недійсним; стягнення коштів і об`єднано в одне провадження з первісним позовом ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У зустрічній позовній заяві, яка подана до суду 16 червня 2020 року ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень»; стягнути з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» солідарно на користь ОСОБА_1 4 570 грн.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що згідно з умовами кредитного договору ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 14 500 грн, однак фактично йому було видано 13 700 грн, а не 18 270 грн, як вказано у первісному позові. Указана сума кредиту надана на 48 місяців сплатою 14,99 % річних, 290 грн - разова плата за кредитом, а також 3,59 % щомісячної плати за кредитом, та 3 480 грн витрат на страхування.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 стверджує, що відповідач повідомив не всі умови кредитування, а саме вказав лише 14,99 % річних. Крім того, він неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення йому 800 грн, які йому не було додано під час отримання кредиту, на що отримав відповідь, що сталася помилка в програмному забезпечені. Вважає, що за умовами кредитування не визначено обов`язковість страхування за його рахунок, тобто сума 3 480 грн була утримана з нього на страхування без його згоди. Умови кредитування за оспорюваним кредитним договором містять двозначності щодо можливості та порядку дострокового повернення кредиту, а саме не вказано суму тіла кредиту, відсотків, комісій та додаткових платежів, загальну суму кредиту та абсолютне його подорожчання.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 214 грн 09 коп., судовий збір у розмірі 1762 грн. В решті позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 4.8 кредитного договору № 320693991, укладеного 12 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». В решті позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що слід визнати недійсним пункт 4.8 кредитного договору, який передбачає щомісячну плату за кредитом в розмірі 3,59 % від суми кредиту, що становить 655 грн 90 коп., оскільки є платежем, який позивач за зустрічним позовом має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Не підлягають задоволенню вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» солідарно на користь ОСОБА_1 4 570 грн., як різниці між сумою виданого кредиту у розмірі 18 270 грн та фактично отриманою сумою 13 700 грн.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що не можуть бути задоволені вимоги зустрічного позову до ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», з якого ОСОБА_1 просив стягнути суму 4 570 грн, оскільки зазначене товариство не є стороною у справі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій уточнивши вимоги в засіданні апеляційного суду, просить: скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним кредитний договір № 320693991, укладений 12 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та стягнути грошові кошти.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно не застосував правові позиції Верховного суду України, викладені у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, до суми у розмірі 290 грн як сплати за надання кредиту на підставі пункту 4.7 оспорюваного кредитного договору. Також, суд першої інстанції безпідставно погодився з умовами оспорюваного кредитного договору, яким визначено обов`язковість страхування за рахунок ОСОБА_1 , тобто щодо суми 3 480 грн, яка утримана з нього на страхування без його згоди. Згідно з пунктом 6 договору така сума може бути отримана у разі укладання договору страхування, проте такий договір відсутній. Підпис у заяві-дорученні від 12 березня 2015 року про утримання 3 480 грн здійснений не ОСОБА_1

ОСОБА_1 не додано 800 грн із суми кредиту. Судом першої інстанції щодо цього зазначено, що ці кошти помилково зняті банком у вигляді комісії за видачу кредитних коштів пізніше були перераховані у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. ОСОБА_1 вважає таке вирішення спору незаконним та таким, що суперечить нормам матеріального права, оскільки він недоотримав кошти з вини позивача, а обов`язок їх повернути покладений на відповідача.

Сума виданого ОСОБА_1 кредиту становить 13 700 грн, а не 18 270 грн, як це зазначено у кредитному договорі. Оскільки пункт 4.8, який передбачає щомісячну плату за кредитом у розмірі 3,59 % від суми кредиту (655 грн 90 коп.), оспорюваного договору визнано недійсним, то сума заборгованості за розрахунками банку може бути обрахована без урахування 655 грн 90 коп.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

12 березня 2015 року між позичальником ОСОБА_1 та кредитодавцем ТОВ ««ФК «Центр фінансових рішень» () було укладено кредитний договір №320693991 з додатком до нього (а.с. 4,5 т. 1).

Відповідно до преамбули цього договору, кредитодавець - ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» () діяв на підставі агентського договору з ПАТ «ОТП Банк» в особі представника, який діяв на підставі довіреності, виданої згідно з умовами агентського договору.

Відповідно до п. 11 кредитного договору позичальник надав згоду на заміну кредитодавця на нового кредитора, що передбачає перехід всіх прав (відступлення права вимоги) та перехід всіх обов`язків (переведення всіх боргів) кредитодавця до іншої особи. У разі прийняття кредитодавцем рішення про зазначену заміну сторони за цим договором додаткова згода від позичальника не вимагається.

14 липня 2017 року між кредитодавцем за кредитним договором ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» () та новим кредитором (позивачем) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» () було укладено договір відступлення прав вимоги №20170714 (а.с. 17-20 т. 1).

Відповідно до п.1.1. умов цього договору, кредитор передає (відступає) новому кредитору за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредиторами і боржниками (портфель заборгованості).

Внаслідок передачі (відступлення) портфелю заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та відповідно вказані у реєстрі кредиторів, та набуває прав грошових вимог кредитора за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами (п.1.2 цього договору).

Позичальник ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до нового кредитора ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» () про визнання недійсним кредитного договору з підстав його невідповідності статтям 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

При цьому, «наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц).

З огляду на це, положення п. 11 кредитного договору №320693991 від 12 березня 2015 року та п.1.2 договору відступлення прав вимоги №20170714 від 14 липня 2017 року не дають підстави для пред`явлення позову до нового кредитора ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» () про визнання недійсним кредитного договору, укладеного 12 березня 2015 року з ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» ().

Позичальник ОСОБА_1 також звернувся до суду із зустрічним позовом до нового кредитора ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» () про стягнення з ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» () про застосування реституції та стягнення 4 570 грн.

Зі змісту частини 1 статті 216 ЦК України вбачається, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до частини 1 статті 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір №320693991 від 12 березня 2015 року укладений з ТОВ ««ФК «Центр фінансових рішень» (), який є належним відповідачем у спорі про визнання недійсним оспорюваного договору та застосування реституції.

Встановивши вищевказані обставини при перегляді оскаржуваного рішення, в апеляційному порядку, колегія апеляційного суду враховує таке.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Сторона реалізує своє звернення до суду, шляхом подання до суду відповідного позову, вимоги до якого в цивільному судочинстві встановлені статтею 175 ЦПК України, яка регламентує зазначення сторін у справі, якими в позовному провадженні є: позивач та відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно з специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї умови є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Зазначена правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що зустрічна позовна заява про визнання недійсним оспорюваного договору та застосування реституції, - пред`явлена до неналежного відповідача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (), на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Оскільки відповідач у справі за зустрічним позовом є неналежним, то у суду відсутні підстави для встановлення обставин з якими закон пов`язує недійсність правочину та застосування реституції.

Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З огляду на встановлене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення у частині зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» () про визнання кредитного договору недійсним, стягнення коштів, - скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Позивач у справі за зустрічним позовом не позбавлений права, правильно визначивши відповідача у спірних правовідносинах, звернутися до суду з відповідним позовом на загальних підставах.

Щодо первісного позову ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (правонаступника ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень») про стягнення заборгованості за кредитним договором, то колегія апеляційного суду встановила таке.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Отже, оскільки на момент апеляційного перегляду оскаржуваного рішення в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, вказаний договір не визнаний недійсним на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, то всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з частиною 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 12 березня 2015 року між позичальником ОСОБА_1 та кредитодавцем ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» було укладено кредитний договір №320693991 з додатком до нього (а.с. 4,5 т. 1).

14 липня 2017 року між кредитодавцем за кредитним договором ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та новим кредитором (позивачем) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір відступлення прав вимоги №20170714 (а.с. 17-20 т. 1).

Відповідно до п.1.1. умов цього договору, кредитор передає (відступає) новому кредитору за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредиторами і боржниками (портфель заборгованості).

Відповідно до умов п.п.1,4 кредитного договору кредитодавець зобов`язувався надати позичальнику кредит у розмірі 18 270 грн строком на 48 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,99 % річних.

До складу щомісячної плати за кредитом (сукупної вартості кредиту) у розмірі 1 167 грн 31 коп. входить: плата за річною відсотковою ставкою - 14,99%, разова плата за кредитом - 290 грн та щомісячна плата за кредитом - 655 грн 90 коп. Плата за кредитом нараховується з моменту надання кредиту. Щомісячна плата за кредитом входить до складу щомісячного платежу відповідно до графіку платежів (додаток до договору). Разова плата за кредитом справляється за рахунок наданого кредиту, відразу після його надання. У разі укладання позичальником договору страхування або договору про надання інших послуг, пов`язаних з наданням кредиту, позичальник несе, відповідно до графіку платежів (додаток до договору), витрати на надання зазначених послуг, які справляються за рахунок наданого кредиту, відразу після його надання (п. 6 кредитного договору та додаток до нього, який містить умови надання кредиту та графік платежів).

Системний аналіз наведених положень цивільного законодавства дає підстави вважати, що при укладенні кредитного договору кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту, й несе зобов`язання із своєчасного його повернення та сплати процентів.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У справах про стягнення кредитних коштів на банк покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальника покладений обов`язок довести своєчасне повернення грошових коштів відповідно до умов кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, видача ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень»(правонаступником якого є позивач у справі) кредитних коштів позичальнику на умовах кредитного договору підтверджуються заявою ОСОБА_1 від 12 березня 2015 року (а.с. 6 т. 1).

Щодо доводів апеляційної скарги про різницю - 4570 грн між сумою кредиту, зазначеною у кредитному договору (18 270 грн) та фактично отриманою позичальником сумою (13 700 грн), то колегія апеляційного суду враховує таке.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина 1 статті 1051 ЦК України).

Як вбачається із заяви від 12 березня 2015 року, ОСОБА_1 просив перерахувати кредитні кошти у розмірі 14 500 грн на рахунок АТ «ОТП Банк» та утримати з суми наданого кредиту плату за його надання, згідно п. 4.7 кредитного договору, у розмірі 290 грн (а.с. 6 т. 1).

Зі змісту п. 4.5 кредитного договору та додатку до кредитного договору вбачається, що умовами надання кредиту є витрати на страхування у розмірі 3 480 грн, які включаються до тіла кредиту.

В матеріалах справи міститься заява-доручення ОСОБА_1 від 12 березня 2015 року, де останній просив ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» утримати із суми наданого йому кредиту за кредитним договором суму у розмірі 3 480 грн та перерахувати її в якості страхового платежу (витрат на страхування) за договором страхування від 12 березня 2015 року № 320693991-С на користь ПАТ «Страхова компанія «ТАС» (а.с. 8 т.1).

Судом встановлено, що грошові кошти у розмірі 800 грн (сума, яка не додана ОСОБА_1 під час отримання кредиту) були помилково зняті банком у вигляді комісії за видачу кредитних коштів та пізніше були перераховані у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 88 т. 1).

Отже, посилання позичальника ОСОБА_1 на невиконання банком умов кредитного договору, оскільки грошові кошти він отримав у меншій кількості, є недоведеними належними і допустимими доказами.

Окрім того, апеляційним судом враховано, що позичальник не заявляв вимог з приводу оспорювання кредитного договору за безгрошовістю у порядку статті 1051 ЦК України.

Судом встановлено, що ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» (правонаступником якого є позивач у справі) свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі.

Згідно із довідкою ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» (правонаступником якого є позивач у справі) № 1154408-SG від 17 липня 2017 року позичальником ОСОБА_1 за кредитним договором сплачено 18 055 грн, а саме:

· 24 квітня 2015 року - 1 810 грн, 25 травня 2015 року 1 100 грн,

· 22 червня 2015 року - 800 грн, 25 червня 2015 року 1 200 грн,

· 24 липня 2015 року - 1 195 грн, 27 серпня 2015 року 1200 грн,

· 25 вересня 2015 року - 1 200 грн, 25 вересня 2015 року - 1 200 грн,

· 27 жовтня 2015 року - 1 250 грн, 24 листопада 2015 року - 1 200 грн,

· 24 грудня 2015 року - 1 200 грн, 27 січня 2016 року - 1 200 грн,

· 25 лютого 2016 року - 1 200 грн, 31 березня 2016 року - 1 200 грн,

· 28 квітня 2016 року - 1 100 грн, 24 травня 2016 року - 1 200 грн.

Згідно із цією ж довідкою із сплачених позичальником грошових коштів у розмірі 18 055 грн ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» (правонаступником якого є позивач у справі) списано: відсотки у розмірі 2 730 грн 71 коп. (п. 4.2 договору), щомісячну плату за кредитом - 9 182 грн 60 коп. (п. 4.8 договору), тіло кредиту - 6 136 грн 87 коп., пеня та неустойка - 04 грн 82 коп. (п. 4.9 договору) (а.с. 12-13 т. 1).

Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, тому починаючи з травня 2016 року по липень 2017 року прострочена заборгованість наростаючим підсумком за повернення кредитних коштів становить 32 134 грн 33 коп., в тому числі: 12 133 грн 13 коп. заборгованість за основною сумою боргу; 2 061 грн 26 коп. заборгованість за процентами; 8 920 грн 24 коп. заборгованість за платою за управління кредитом; 9 019 грн 70 коп. пеня (а.с. 14 т. 1).

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, виходив з того, що п. 4.8 кредитного договору, який передбачає щомісячну плату за кредитом у розмірі 3,59 % від суми кредиту, що становить 655 грн 90 коп., за порушення умов якого позивач просить стягнути з відповідача 8 920 грн 24 коп. є недійсним, тому стягнув заборгованість за кредитним договором зменшивши її на цю суму.

З огляду на те, що позивачем рішення суду не оскаржується, а з апеляційною скаргою звернувся відповідач, колегія апеляційного суду дійшла до висновку про відсутність підстав для застосування частини 4 статті 367 ЦПК України та стягнення з відповідача за наслідками розгляду його апеляційної скарги суми у більшому розмірі ніж сума, що стягнута судом першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині первісного позовуухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині, - відсутні.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання кредитного договору недійсним, стягнення коштів, - скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання кредитного договору недійсним, стягнення коштів.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року в частині первісного позову, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді О.П. Коцюрба

О.Ф. Лапчевська