КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
унікальний номер справи № 372/274/21
апеляційне провадження № 22-ц/824/989/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Форвард" на рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Обухівського районного суду Київської області Зінченко О.М.,

по цивільній справі №372/274/21 за позовом Акціонерного товариства "Банк Форвард" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У січні 2021 року Акціонерне товариство "Банк Форвард" звернулося до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , за результатами розгляду якої ставило питання про стягнення з відповідача на користь Товариства заборгованості за договором про надання та використання платіжної картки № 106026631 у розмірі 46 941, 63 грн., з яких: 43 218,89 грн. - заборгованість за договором; 3 722,74 грн., - 3 % річних; судового збору 2 270 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 20 січня 2013 року відповідач звернувся до банку із підписаною ним заявою № 103487737, яка в п. 3 містила пропозицію (оферту) про укладення договору щодо надання та використання платіжної картки. 29 квітня 2013 року банк акцептував (прийняв) пропозицію (оферту), викладену в заяві клієнта, і уклав з клієнтом договір про надання та використання платіжної картки № 106026631 шляхом здійснення дій, які відповідно до п. 4.2 заяви вважаються акцептом оферти клієнта, а саме: відкрив клієнту поточний рахунок № НОМЕР_2 та випустив на ім`я клієнта платіжну картку.

27 січня 2018 року, а потім повторно 15 грудня 2020 року банк направив відповідачу заключний рахунок-виписку із вимогою погасити заборгованість за договором у розмірі 43 218,89 грн.

Однак, незважаючи на повне виконання банком своїх зобов`язань за договором, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 11 січня 2021 року мав зазначений вище розмір заборгованості, яку позивач і просив стягнути на свою користь.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та матеріального права, а також неповне з'ясування обставин справи, просиврішення скасувати та ухвалити новесудове рішення, яким позовом задовольнити у повному обсязі.

При цьому, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказуючи, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю, адже наявна в матеріалах справи банківська виписка по рахунку та розрахунок заборгованості підтверджують факт надання відповідачу кредитних коштів.

Подаючи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення. Вказуючи, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального права, а також те, що рахунок № НОМЕР_2 , за яким значиться заборгованість, відкритий саме на підставі підписаної їм заяви від 20 січня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, між ПАТ "Банк Русский Стандарт", правонаступником якого є АТ "Банк Форвард", та ОСОБА_1 був укладений договір про надання та використання платіжної картки № 106026631 наступним чином: 20 січня 2013 року відповідач звернувся до банку із підписаною ним заявою №103487737, яка в п. 3 містить пропозицію (оферту) про укладення договору про надання та використання платіжної картки;

29 квітня 2013 року банк акцептував (прийняв) пропозицію (оферту), викладену в заяві відповідача, і уклав з відповідачем договір про надання та використання платіжної картки № 106026631 шляхом здійснення дій, які відповідно до п. 4.2. заяви вважаються акцептом оферти відповідача, а саме, відкрив відповідачу поточний рахунок НОМЕР_2 та випустив на ім`я відповідача платіжну картку.

Відповідно до п.3 підписаної відповідачем заяви, договір про картку укладений на умовах, викладених в цій заяві, тарифах по карткам банку та умовах надання та обслуговування платіжних карток банку.

Згідно з п. 8 заяви, клієнт розуміє і погоджується з тим, що складовою та невід`ємною частиною договору про картку є умови по карткам.

27 січня 2018 року та 15 грудня 2020 року банк направив відповідачу заключний рахунок-виписку із вимогою погасити заборгованість за договором про картку в сумі 43218, 89 грн.

Згідно п.4.18. умов по карткам, погашення заборгованості повинне бути здійснене клієнтом у строк не пізніше 30 календарних днів від дня виставлення заключного рахунку-виписки.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, загальний розмір заборгованості позичальника за договором про надання та використання платіжної картки № 106026631 станом на 11 січня 2021 року становить 46941,63 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що незважаючи на виконання ним своїх зобов`язань за договором, відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд дійшов до висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так, відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Положеннями ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У силу вимог ст. 599 ЦК України, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Разом з тим, що відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. ст. 76,77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, зокрема, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електроннійформі.

При цьому, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, випискиз особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операційі призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Тобто, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором у заявленому ним розмірі, позивач посилався на виписку по рахунку відповідача, розрахунок заборгованості та заяву № 103487737 від 20 січня 2013 року.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, наявна у матеріалах справи заява № 103487737 від 20 січня 2013 року не містить жодних відомостей про відкриття на ім`я відповідача рахунку саме за № НОМЕР_3 , а також видання йому будь-якої кредитної картки і якої саме.

При цьому, враховуючи відсутність у матеріалах справи самого договору про надання та використання платіжної картки № 106026631 від 29 квітня 2013 року, а також факт заперечення відповідачем укладення такого договору, посилання банку на вищевказану заяву, як підставу видачі картки з кредитними коштами, є безпідставними, оскільки всі надані банком розрахунки та виписки по рахунку стосуються договору про надання та використання платіжної картки № 106026631 від 29 квітня 2013 року.

Також, слід зазначити, що ухвалою суду першої інстанції було витребувано у позивача документи про видачу платіжної картки відповідачу, договір від 29 квітня 2013 року та розрахунок заборгованості за договором від 29 квітня 2013 року.

Про те, жодних належних доказів, які б підтверджували видачу відповідачу платіжної картки та укладення між сторонами договору від 29 квітня 2013 року, позивачем на запит суду надано не було.

З вищенаведеного вбачається, що доводи скаржника щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Також, слід зауважити, що дана справа віднесенапроцесуальним законом до категоріїмалозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк Форвард" залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 травня 2021 року про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді