Справа № 201/7739/22
Провадження № 2/201/3151/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого -судді Ткаченко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіної Ліани Леонідівни про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності від 08.12.2016р. та скасування запису про проведення державної реєстрації права власності від 08.12.2016р.

ВСТАНОВИВ:

13.10.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса ДМНО Дніпропетровської області Вдовіної Л.Л. про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності від 08.12.2016р. та скасування запису про проведення державної реєстрації права власності від 08.12.2016р. (а.с. №3-9).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 18.10.2022р. позов прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, відповідно до ч.3 ст. 274 та ч. 5 ст.279 ЦПК України вирішено розгляд цивільної справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. №26).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 10.04.2006р. між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ ПриватБанк) укладено кредитний договір № DNHLGK00000526, відповідно до п.1.1 якого банк надав позивачу кредит в сумі 308 600 дол.США на придбання нерухомості на строк до 08.04.2016р. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DNHLGK00000526, 10.04.2006р. між сторонами було укладено договір іпотеки №DNHLGK00000526, відповідно до якого позивачем в іпотеку надано належне йому майно: домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , заг. площею 214,7 кв.м, на земельній ділянці площею 444,00 кв. метрів, кадастровий номер :03:170:0036. Залишок боргу на момент закінчення строку кредитування складав 63 046,40 дол.США за тілом кредиту та 21 764,67 дол.США за процентами.

21.09.2022р. з деталізованої інформації з державних реєстрів позивачу стало відомо, що 08.12.2016р. приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення 32862651 від 12.12.2016р. про реєстрацію права власності на належне позивачу домоволодіння за іпотекодержателем ПАТ КБ ПриватБанк. Позивач зазначає, що будь-яких повідомлень від банка про звернення стягнення на нерухоме майно шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку він не отримував. При розгляді заяви банку про реєстрацію за собою права власності на домоволодіння приватний нотаріус ДМНО Вдовіна Л.Л., як особа, що здійснює реєстрацію права власності, повинна була перевірити наявність підстав для реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком на підставі іпотечного застереження та відмовити банку у вчиненні зазначеної реєстраційної дії, оскільки реєстрацію права власності на домоволодіння за банком здійснено без урахування вимог Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014р.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки. Визнати протиправним та скасувати рішення № 17966390 від 08.12.2016р. приватного нотаріуса ДМНО Вдовіної Л.Л. про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ ПриватБанк на домоволодіння площею 214,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер :03:170:0036. Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведення державної реєстрації права власності № 17966390 від 08.12.2016р. про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на домоволодіння площею 214,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер :03:170:0036., здійсненої на підставі договору іпотеки № DNHLGK00000526 від 10.04.2006р., виданого 10.04.2006р. приватним нотаріусом ДМНО Крючковою Т.В. Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати по оплаті судового збору.

17.11.2022р. в порядку ст. 178 ЦПК України до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, по тексту якого представник відповідача адвокат Проворотов Ю.В. (діє на підставі довіреності від 10.09.2021р. - а.с. № 40-42), заперечуючи проти задоволення позову, посилався на те, що укладений між сторонами договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодавця, а саме, згідно пункту 29 договору іпотеки, стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодателя. Таким чином, вказане застереження у договорі є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у добровільному і узгодженому сторонами договору порядку, а реєстратор здійснив лише дії передбачені законодавством на виконання умов договору іпотеки, щодо реєстрації права власності за банком. Жодних зауважень чи застережень від позивача на момент укладання та підписання договору іпотеки висловлено не було, а підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі. Оскільки грошове зобов`язання за кредитним договором позивачем в строки визначені договором повністю виконано не було, а вимога іпотекодержателя про усунення порушення направлена позивачу, останнім була залишено без задоволення, банк як іпотекодержатель, обрав передбачений положеннями договору іпотеки та ст.ст. 35, 37 Закону України Про іпотеку спосіб захисту порушеного права позасудове врегулювання спору, шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, а правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно було відповідне застереження в договорі іпотеки, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір іпотеки є чинним, докази його оспорення (у т.ч. в частині вищезазначеного застереження), доказів відсутності простроченої заборгованості позивачем не надаються. Право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень договору іпотеки є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов`язання.

Доводи позивача про те, що необхідно застосувати до спірних правовідносин Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014р. є безпідставними, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем, а отже здійснено не у примусовому порядку.

13.12.2022р. до суду надійшла заява представника відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача, в обґрунтування якої представник відповідача адвокат Проворотов Ю.В. зазначив, що про перехід права власності на користь АТ КБ ПриватБанк на домоволодіння (предмет іпотеки) ОСОБА_1 достеменно було відомо ще в 2017 році, так після державної реєстрації, між сторонами був укладений та підписано договір оренди домоволодіння та акт здачі-приймання майно від 20.07.2017р. Отже, строк позовної давності повинен обчислюватись з моменту, коли позивач міг дізнатися про порушення своїх прав, а саме з моменту підписання Договору оренди, тобто з 20.07.2017р., а отже строк позовної давності сплинув ще 20.07.2020р., при цьому позивач звернувся до суду з позовом у 2022р. із пропуском строку загальної позовної давності (а.с. № 44-45).

22.12.2022р. до суду надійшли заперечення представника позивача адвоката Капран І.В. (діє на підставі ордера АЕ №1119077 від 14.10.2022р. - а.с. № 28) на заяву відповідача про застосування строків позовної давності, в якій представник відповідача просила суд визнати поважними причини пропущення строку позовної давності для звернення з позовом до суду та обґрунтовуючи поважність пропуску строку позовної давності для звернення до суду, представник позивача посилалася на те, що про порушене право позивачу стало відомо саме 21.09.2022р. з деталізованої інформації з державних реєстрів. До цього часу банк навмисне вводив позивача в оману щодо дійсного фактичного власника майна. Вимоги кредитного договору позивачем виконувались добросовісно до 2015р. З 2015р. у зв`язку з зростанням курсу долара США, погіршенням економічного стану в Україні позивач почав затримувати виплати щомісячних платежів, внаслідок чого 23.09.2015р. приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис №5114 про задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі залишку заборгованості за кредитом 63 665,20 дол. США; заборгованості за відсотками 7 126,24 дол. США; комісії 4 047,01 дол. США; пені 34 536,65 дол.США. В листопаді 2016р. з боку банка надійшла пропозиція про реструктуризацію кредитного договору в гривневий еквівалент строком на 5 років при умові погашення ним прострочених процентів у розмірі 300 000 грн. Наприкінці 2016р. ОСОБА_1 перерахував на вимогу банку 22 467 грн.85 коп. та 54 959 грн. 65 коп. в рахунок погашення заборгованості та в подальшому перерахував залишок суми від 300 000 тис. грн. в рахунок погашення простроченої заборгованості. Після отримання коштів банк, 08.12.2016р. зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, не повідомивши про це позивача та продовжуючи вести з ним переговори щодо реструктуризації його кредитної заборгованості. В липні 2017р. банк повідомив, що документи щодо реструктуризації кредитної заборгованості ще готуються, але для того, щоб ОСОБА_1 і далі міг погашати кредит, йому запропонували підписати договір оренди, при цьому банк знову приховав від позивача інформацію, що він вже зареєстрував за собою право власності на домоволодіння (а.с. № № 55-57).

Починаючи з серпня 2017р. по липень 2019р. позивач вносив на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» періодичні платежі, вважаючи, що вони вносяться в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В серпні 2022р. банк повідомив позивача про те, що його домоволодіння буде виставлятись на торги та в середині серпня 2022р. представники банка приїхали за адресою домоволодіння і показали копію витягу, з якої позивач і дізнався, що право власності на будинок вже зареєстроване за банком. Після отримання цієї інформації позивач отримав у нотаріуса деталізовану інформаційну довідку щодо об`єкта нерухомості та звернувся до суду з позовом про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, виключення запису про реєстрацію права власності.

Посилання відповідача на договір оренди від 20.07.2017р., як на доказ того, що ОСОБА_1 знав, що банк зареєстрував за собою право власності, а тому ним пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вищезазначеним позовом, не може бути підставою для задоволення його заяви про застосування строків позовної давності.

Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку доводам позивача та змісту заперечень представника позивача, у сукупності з наявними письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

За приписами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази судом встановлено наступне.

10.04.2006р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNHLGK00000526, відповідно до п.1.1 якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 308 600 дол. США на придбання нерухомості на строк до 08.04.2016р. (а.с. №10-11).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 10.04.2006р. між сторонами укладено договір іпотеки №DNHLGK00000526, відповідно до п.7 якого позивачем було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 214,7 кв.м., на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер :03:170:0036 (а.с. №12-13).

Згідно умов п.п.18.8.1, 24 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених договором, вони не будуть виконані. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.8.1., 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України Про іпотеку на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Згідно умов п.29 договору іпотеки розділ Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України Про іпотеку сторони договору дійшли згоди, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.

Отже, відповідно до умов п.29 договору іпотеки, сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі письмового застереження.

В позовній заяві відповідач зазначав, що на момент закінчення строку кредитування, за кредитним договором №DNHLGK00000526 він мав непогашену заборгованість за договором по тілу кредиту 63 046,40 дол.США та процентам 21 764,67 дол. США. Таким чином, виходячи з положень ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини щодо наявності невиконаного позивачем грошового зобов`язання перед банком та виникнення у банка/іпотекодержателя, виходячи з умов п.18.8.1 договору іпотеки, права на звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають доказуванню.

Положення ст.37 Закону України Про іпотеку (в редакції від 12.05.2006р., яка діяла на момент укладення договору іпотеки) визначали, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №310401523 від 21.09.2022р. вбачається, що 08.12.2016р. приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Д. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення 32862651 від 12.12.2016р. про реєстрацію права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер :03:170:0036, зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк», код ЄДРПОУ - 14360570 (а.с. №14-19).

Згідно ст. 12 Закону України «Про іпотеку», в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положення ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення договору іпотеки) визначало, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин (тобто на час укладення договору іпотеки) договір про задоволення вимог іпотекодержателя ототожнювався із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, а стаття 37 Закону України «Про іпотеку» кореспондувалася зі статтею 36 цього Закону, за якими передбачалось здійснення позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважалося відповідне застереження в іпотечному договорі.

Таким чином, сторони в договорі іпотеки №DNHLGK00000526 передбачили розділ «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та пункт 29 договору, що містить застереження, котре на час виникнення спірних правовідносин вважалося договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених зобов`язань.

За приписами ч.1 ст.35 Закону України Про іпотеку у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Разом з тим відповідно до п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015р. №1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

В позовній заяві позивачем заперечується факт отримання від АТ КБ «ПриватБанк» відповідної письмової вимоги про усунення порушення .

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В свою чергу відповідач у відзиві на позовну заяву наполягав на тому, що банком приватному нотаріусу було надано всі відомості і документи необхідні для вчинення нотаріальних дій. При цьому, відповідачем у матеріали справи не було надано будь-яких доказів, які б підтверджували факт направлення письмової вимоги про усунення порушення на адресу позивача, квитанція або касовий чек, опис вкладення, копія конверту тощо і доказів, що така вимога іпотекодержателя отримана іпотекодавцем.

Таким чином, недотримання вимог ч.1 ст.35 Закону України Про іпотеку щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) вказано, що приписи ч.1 ст.35 Закону України Про іпотеку спрямовані на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

07.06.2014р. набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20.11.2019р. у справі № 802/1340/18-а (провадження? №11-474апп19) обмеження, встановлені Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Наявні в матеріалах справи дані свідчать про те, що предмет іпотеки (домоволодіння), на яке звернуто стягнення має загальну площу 214,7 кв.м. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо наявності у позивача іншого місця проживання, наявності в позивача у власності іншого житла, яке використовується останнім, як постійне місце проживання. Відтак, на нерухоме майно (предмет іпотеки) не може бути звернуто стягнення (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону N 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за банком, як забезпечення виконання умов кредитного договору № DNHLGK00000526.

За таких обставин, у державного реєстратора (приватного нотаріуса) були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на домоволодіння за АТ КБ «ПриватБанк» на підставі Закону України від 03.06.2014р. № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого розповсюджується і на позасудовий порядок звернення стягнення, а також внаслідок неподання банком документів передбачених п. 61 цього Порядку № 1127.

Згідно до ст.37 Закону України "Про іпотеку" рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді.

У постанові від 23.11.2021р. у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин, у позивача наявні правові підстави для звернення до суду з позовом про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, виключення запису про реєстрацію права власності.

Стосовно строків позовної давності суд зазначає наступне.

Представником відповідача було заявлено заяву про застосування до вимог позивача строків позовної давності, в якій відповідно до вимог ст.267 ЦК України представник відповідач просив суд застосувати строки позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки про перехід права власності на користь АТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки позивачу ОСОБА_1 достеменно було відомо в 2017р., так як після державної реєстрації, між сторонами був укладений та підписано договір оренди домоволодіння та акт здачі-приймання майна від 20.07.2017р. (а.с. № 46-50).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України)

Згідно ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Входячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019р. у справі No 487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Також Верховний Суд в постанові по справі No186/599/17 від 27.01.2021р. зазначив, що аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

З наданих відповідачем суду письмових доказів, встановлено, що 20.07.2017р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» як Орендодавцем та ОСОБА_1 , як Орендарем було укладено договір оренди житлового будинку, згідно до умов п. 1.1. в порядку та на умовах визначених договором, Орендодавець зобов`язується передати Орендареві, а Орендар зобов`язується прийняти у тимчасове користування (оренду) житловий будинок за плату та на обумовлений строк на проживання. Згідно п.1.2. житловий будинок, який передається в оренду за договором знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 214,70 кв.м. і належить Орендодавцеві на підставі права власності. Згідно п.5.2 договору, об`єкт нерухомості вважається фактично переданим Орендареві з моменту підписання акту здачі-приймання.

20.07.2017р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» як Орендодавцем та ОСОБА_1 , як Орендарем, було підписано Додаток №1 до договору оренди акт здачі -приймання до договору оренди житлового будинку (а.с. № 53).

Таким чином, виходячи зі змісту договору оренди, в якому міститься чітке посилання, що об`єкт нерухомості належить Орендодавцеві на підставі права власності, позивач як Орендар був обізнаний, що власником домоволодіння на дату укладання договору оренди є банк, а тому починаючи з 21.07.2017р. протягом 3 років (строків загальної позовної давності) мав право звернутися за судовим захистом свого суб`єктивного права власності на нерухоме майно у разі його порушення, проте з позовом звернувся в жовтні 2022р.

При цьому, вирішуючи питання щодо застосування до позовних вимог ОСОБА_1 , строків позовної давності, суд враховує, що відповідно до п.12 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину (Розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом №540-ІХ від 30.03.2020 року).

Карантин в Україні продовжено до 31.12.2022р. постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2022р. №928, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020р. №1236.

Отже, враховуючи те, що строк позовної давності продовжено на строк дії карантину, то наслідки спливу строку позовної давності судом не застосовуються.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що при розгляді справи позовні вимоги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження, а отже підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 984 грн. 80 коп. (а.с. №2).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 33, 35, 36, 37 Закону України Про іпотеку, п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015р. №1127, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, ч.ч.2,3 ст. 254, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суддя,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіної Ліани Леонідівни про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності від 08.12.2016р. та скасування запису про проведення державної реєстрації права власності від 08.12.2016р. задовольнити.

Визнати протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки домоволодіння площею 214,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер :03:170:0036.

Визнати протиправним та скасувати рішення №17966390 від 08.12.2016р. приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на домоволодіння площею 214,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер :03:170:0036.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведення державної реєстрації права власності №17966390 від 08.12.2016р. про реєстрацію за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на домоволодіння площею 214,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер :03:170:0036., здійсненої на підставі договору іпотеки № DNHLGK00000526 від 10.04.2006р., виданого 10.04.2006р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 984 грн.80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.