Ухвала

Іменем України

14 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 338/169/22

провадження № 61-12357ск22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Богородчанської територіальної громади в особі Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Богородчанської територіальної громади в особі Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за законом.

В обґрунтування позову зазначала, що після смерті її матері ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 вона є спадкоємицею за законом належного їй при житті майна. В грудні 2021 року за заявою позивача нотаріусом зареєстрована спадкова справа, однак постановою від 20 грудня 2021 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно після смерті матері через пропуск визначеного статтею 1270 ЦК України строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позивач вказувала, що такий строк пропустила, оскільки не була достатньо обізнана з порядком прийняття спадщини. Вважала причину такого пропуску строку поважною, тому просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2022 року позов задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання у нотаріальні органи заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , а саме два місяці з часу набрання законної сили рішенням суду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач після смерті ОСОБА_2 є спадкоємицею за законом належного їй майна, а причина пропуску позивачем строку звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини може бути визнана судом поважною.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що даним рішенням порушується її право на спадкування.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, щопредметом спору у цій справі є визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а тому відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину.

Суд першої інстанції не виконав вимог, передбачених процесуальним законодавством України щодо встановлення кола спадкоємців, не врахував порушення прав та інтересів ОСОБА_3 та не залучив її до участі у справі, хоча даний спір стосується її прав як спадкоємця.

09 грудня 2022 року ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся через систему «Електронний суд» до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у зазначеній вище справі.

До касаційної скарги додано клопотання про поновлення строку з посиланням на те, що заявник отримав копію постанови апеляційного суду 09 листопада 2022 року. Крім того, заявник вказує, що із оскаржуваною постановою апеляційного суду заявник ознайомився 09 листопада 2022 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень постанову Івано-Франківського апеляційного суду прийнято 02 листопада 2022 року, повний текст якої складено 07 листопада 2022 року та оприлюднено 09 листопада 2022 року.

Оскільки повний текст судового рішення не було вручено у день його проголошення або складення, заявник має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, як такого, що пропущений з поважних причин відповідно до статті 390 ЦПК України.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження заявником пропущено з поважних причин, тому він підлягає поновленню.

Як підставу для касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 754/6442/16-ц, від 11 червня 2020 року у справі № 523/16625/14-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 759/8219/19, від 15 вересня 2021 року № 609/341/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд встановив, ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Глибівка Богородчанського району Івано-Франківської області померла ОСОБА_2 .

Спадщина відкрилась в день смерті ОСОБА_2 відповідно до вимог частини другої статті 1220 ЦК України.

ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 та спадкоємицею за законом належного їй за життя майна.

Чоловік спадкодавця (батько позивача) ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто ще за життя ОСОБА_2 .

За заявою позивача приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Максьом Г. І. зареєстровано спадкову справу (спадкодавець - ОСОБА_2 ), номер у спадковому реєстрі 68848348.

Постановою приватного нотаріуса Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Максьом Г. І. від 10 грудня 2021 року № 369/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки нею пропущено строк подання заяви про прийняття спадщини, визначений статтею 1270 ЦК України, та не подано документів, які б підтверджували факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_6 , її дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 », що підтверджується копіями свідоцтва про народження від 13 жовтня 1982 року серії НОМЕР_1 та повторного свідоцтва про укладення шлюбу від 08 липня 2014 року серії НОМЕР_2 .

Позивач ОСОБА_1 є тіткою, рідною сестрою батька ОСОБА_3 - ОСОБА_6 .

Згідно копії заповіту від 07 березня 2000 року ОСОБА_2 на випадок своєї смерті все належне їй мано заповідала своєму синові ОСОБА_6 .

Відповідно до копії довідки Глибівського старостинського округу № 9 Богородчанської селищної ради № 243 Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року ОСОБА_6 постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 батько ОСОБА_3 - ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 05 липня 2021 року.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 є його дочка ОСОБА_3 , про що вона подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини.

Отже, ОСОБА_3 є спадкоємицею після смерті ОСОБА_6 , який у свою чергу є спадкоємцем майна після смерті його матері ОСОБА_2 .

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із статтею 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.

Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18), від 15 січня 2020 року у справі № 200/9984/16-ц (провадження № 61-11977св19), від 25 березня 2020 року у справі № 140/871/16-ц (провадження № 61-38046св18), від 30 квітня 2020 року у справі № 352/382/18 (провадження № 61-40424св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 361/1953/18 (провадження № 61-16095св19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 234/17511/19 (провадження № 61-8215св20).

Виходячи з аналізу статті 1251 ЦК України територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування є відповідачами у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття.

При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна, а при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково окрім зазначеного перевіряє наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Встановлення вказаних обставин має істотне значення для формування належного суб`єктного складу учасників справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Предметом спору у цій справі є визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а тому відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 619/2796/19-ц.

Встановивши, що суд першої інстанції розглянув спір, який стосується прав та обов`язків ОСОБА_3 , і не вирішив питання про її залучення до участі у справі, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості вчинення такої процесуальної дії, апеляційний суд зробив правильний висновок про скасування судового рішення та відмову в задоволенні позову.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції, а саме постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 754/6442/16-ц, від 11 червня 2020 року у справі № 523/16625/14-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 759/8219/19, від 15 вересня 2021 року № 609/341/19 не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Богородчанської територіальної громади в особі Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров