КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про скасування арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України про скасування арешту з майна, в якому просила скасувати арешт майна боржника ОСОБА_1 , за реєстровим номером 7645966, накладений постановою Прокуратури м. Севастополя від 25 липня 2008 року б/н, ОСОБА_3 , зареєстроване 29 липня 2008 року 12:18:42 реєстратором: Перша Севастопольська державна нотаріальна контора, 99055, м. Севастополь, пр-т. Острякова Генерала, 207, (0692)657866, 657478 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 29 липня 2008 року №7645966 про арешт невизначеного майна, усього майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що вирішила придбати нерухоме майно та отримавши інформацію з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна дізналася про те, що в реєстрі наявне обтяження 7645966 від 29 липня 2008 року, накладене постановою Прокуратури м. Севастополя реєстратором: Перша Севастопольська державна нотаріальна контора на все її майно.

Зазначені в реєстрі відомості не містять інформації ні про конкретне кримінальне чи інше провадження, ні про те, відносно кого і з яких підстав було винесено Прокуратурою м. Севастополя постанову б/н від 25 липня 2008 року.

Позивач здійснила запити до Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Прокуратури Автономної республіки Крим та міста Севастополя щодо наявності кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , на підставі якого прокуратурою м. Севастополя будо накладено обтяження. На вказані запити позивач отримала відповіді про відсутність інформації про наявність кримінального провадження відносно ОСОБА_1 .

Також посилається на те, що позивач звернулась до Міністерства юстиції України про надання інформації на припинення порушення прав та про скасування заборони на відчуження нерухомого майна та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження. Листом від 05 липня 2021 року Міністерство юстиції України надало відповідь інформаційного характеру та про наявність у позивача права на звернення до суду за захистом своїх прав в порядку цивільного судочинства.

Посилається на те, що ні один державний орган не виявив підстав, з яких існує обтяження нерухомого майна позивача.

Крім того, посилається на те, що обтяження було накладено органом нотаріату, організацію роботи якого, створення та ліквідація відноситься до компетенції Міністерства юстиції України на підставі ст. 17 Закону України «Про нотаріат», а також те, що відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» організаційну систему державної реєстрації прав на нерухоме майно становить Міністерство юстиції України та його територіальні органи, державним реєстратором є зокрема нотаріус, який вчиняє нотаріальні дії від імені Держави і підпорядковується Міністерству юстиції України, то саме Міністерство юстиції України є належним відповідачем у даній справі. Крім того, у зв`язку з тим, що Перша Севастопольська державна нотаріальна контора АРК, що зареєструвала обтяження знаходиться на тимчасово окупованій території АРК, звернутись із заявою про скасування запису про обтяження безпосередньо до цієї контори позивач не має можливості.

Обгрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що наявне порушення прав позивача щодо володіння, користування та розпорядження майном.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 липня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 22 серпня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Посилається на те, що відносно ОСОБА_1 відсутні будь - які записи в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань та не виявлено ні Офісом Генерального прокурора, ні Міністерством внутрішніх справ України, ні органами Національної поліції України, ні Прокуратурою Автономної республіки Крим та міста Севастополя будь - якої іншої інформації підстав арешту і відповідно законності його подальшого існування.

Крім того, посилається на те, що неможливість Міністерства юстиції України вчиняти саме на даний час реєстраційні дії жодним чином не впливає на можливість для позивача зняти арешт звернувшись до приватного нотаріуса чи нотаріальної контори, чи іншого органу наділеного відповідними повноваженнями пред`явивши відповідне рішення суду.

Також, посилається на те, що посилання суду першої інстанції на те, що з 30 квітня 2016 року Міністерство юстиції України не є суб`єктом державної реєстрації і не має повноважень щодо вчинення будь - яких реєстраційних дій та не є належним відповідачем є неправомірним.

Крім того, Прокуратура АРК та міста Севастополя також не є суб`єктом державної реєстрації і не має повноважень для вчинення будь -яких дій.

Від представника Міністерства юстиції України - Новіцької Л.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила задовольнити.

Представник Міністерства юстиції України - Новіцька Л.О. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерство юстиції України не є належним відповідачем у справі, а позивач не пред`явила будь-яких вимог до Міністерства юстиції України та не довела, що саме Міністерство юстиції України порушило її права та законні інтереси.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів майна накладено арешт нерухомого майна Першою Севастопольською державною нотаріальною конторою 29 липня 2008 року, встановлено обтяження 7645966 у вигляді арешту на підставі постанови б/н від 25 липня 2008 року Прокуратури м. Севастополя. Зазначене обтяження застосовано стосовно усього майна ОСОБА_1 без зазначення ідентифікаційного податкового номера особи, майно якої перебувало під забороною відчуження.

Відповідно до ЗУ від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора України від 12 червня 2014 року, прокуратуру АРК та м. Севастополя передислоковано до м. Києва.

Таким чином, підставою для накладення арешту на все майно позивача є постанова прокуратури м. Севастополя, яка знаходиться у м. Києві, яка є юридичною особою і самостійно здійснює свої повноваження, встановлені чинним законодавством.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» державні нотаріальні контори створюються і ліквідуються Міністерством юстиції України. Штати державних нотаріальних контор затверджуються територіальними органами Міністерства юстиції України в межах встановленої для державних нотаріальних контор штатної чисельності і фонду заробітної плати. Державна нотаріальна контора є юридичною особою, яка створюється та реєструється у встановленому законом порядку. Очолює державну нотаріальну контору завідуючий, який призначається із числа осіб, які мають свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Призначення на посади державного нотаріуса, завідуючого державною нотаріальною конторою та звільнення з таких посад здійснюються територіальними органами Міністерства юстиції України.

Таким чином, державна нотаріальна контора є самостійною юридичною особою, яка самостійно здійснює повноваження, встановлені чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що є необґрунтованими посилання позивача на те, що підставою для залучення Міністерства юстиції України у справі в якості відповідача є наявність у нього компетенції щодо створення та ліквідації державних нотаріальних контор, оскільки вказані обставини не можуть бути правовою підставою для залучення Міністерства юстиції України в якості відповідача.

Статтею 7 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» передбачені повноваження Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації прав.

Міністерство юстиції України: 1) забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав; 2) здійснює нормативно-правове регулювання у сфері державної реєстрації прав; 3) забезпечує створення та функціонування Державного реєстру прав, є його держателем; 4) організовує роботу, пов`язану із забезпеченням діяльності з державної реєстрації прав; 5) здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 6) забезпечує доступ до Державного реєстру прав державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, визначених цим Законом, інших суб`єктів, право доступу яких визначено цим Законом, та приймає рішення про тимчасове блокування або анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом; 7) розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 8) складає протоколи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення; 9) організовує роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів; 9-1) надає узагальнені роз`яснення щодо застосування законодавства з питань державної реєстрації прав; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, Міністерство юстиції України виконує організаційні та контрольні функції у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та не є суб`єктом, що безпосередньо здійснює державну реєстрацію щодо зняття арешту з майна, оскільки така державна реєстрація відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV проводиться саме нотаріусом.

Відповідно до ст. 11 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Крім того, відповідно до підпункту 2 пункту 2 Закону України від 26 листопада 2015 року № 834-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку, припиняють надання послуг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць за рішенням Кабінету Міністрів України, прийнятим у разі забезпечення виконавчими органами міських рад крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями умов, необхідних для реалізації повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, але не пізніше 30 квітня 2016 року.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки Міністерство юстиції України не є належним відповідачем у справі та позивач не пред`явила будь-яких вимог до Міністерства юстиції України та не довела, що саме Міністерство юстиції України порушило її права та законні інтереси.

Доводи апеляційної скарги про те, що підставою для залучення Міністерства юстиції України у справі в якості відповідача є наявність у нього компетенції щодо створення та ліквідації державних нотаріальних контор, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки після 30 квітня 2016 року Міністерство юстиції України не є суб`єктом держаної реєстрації і не має повноважень щодо вчинення будь-яких реєстраційних дій, в тому числі і на підставі рішення суду.

Твердження апеляційної скарги щодо неможливості залучення прокуратури м. Севастополя в якості відповідача, оскільки останнє не вчиняє будь - яких реєстраційних дій, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора України від 12 червня 2014 року прокуратуру АРК та м. Севастополя передислоковано до м. Києва відповідно до вимог ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та є самостійною юридичною особою.

Крім того, підставою для накладення арешту майна позивача є постанова Прокуратури м. Севастополя, яка є чинною та не скасована судом, тому позивач не обмежена в оскарженні вказаної постанови.

Також колегія суддів звертає увагу, що постанова яка оскаржується відсутня в матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді