провадження 2/201/791/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про черговість отримання житла, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 жовтня 2021 року звернулася з позовом до відповідача Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради (раніше Соборна районна в місті Дніпрі рада та її виконком) про черговість отримання житла, зобов`язання вчинити певні дії, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що з 19 лютого 1996 року по 31 березня 2014 року позивачка ОСОБА_1 працювала у місті Дніпро (раніше Дніпропетровськ) на посадах двірника та перебувала у черзі на отримання житлової квартири, на момент переходу на пенсію під номером 2 (два). У червні минулого року вона отримала листа міського голови Дніпровської міської ради від 02 червня 2020 року за № 6/9-280, адресованого Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, де він вказує, що вона вже 23 роки «перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у виконавчому комітеті Соборної районної у місті Дніпрі ради у загальній черзі, за № 233». Будь-яке роз`яснення стосовно причини пересування мене у названій черзі з № 2 па № 233 у даному листі відсутнє.

Вважає, що така безпричинна зміна її черговості на отримання житлової квартири є незаконною та такою, що порушує її конституційне право на отримання доступного житла (ст. 8, 47 Конституції України, ст. 9, З1, 36, 38, 40, 41, 43 Житлового кодексу України). Добровільно виправити таку свою помилку відповідач не бажає.

У зв`язку з тим, що питання про її черговість на отримання житла не вирішено ні виконкомом Соборної районної у місті Дніпрі ради, ні департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, тобто позитивних результатів не було досягнуто, спір не вирішено, тому позивач вимушена була звертатися з цим позовом до суду і просила зобов`язати виконавчий комітет Соборної районної у місті Дніпрі ради поновити її - ОСОБА_1 у черзі обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у виконавчому комітеті Соборної районної у місті Дніпрі ради під № 2 (два), задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача виконавчого комітету Соборної районної в місті Дніпрі ради (зараз це Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради) в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 130 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомили. Відповідач позов не визнав, не заперечувала проти розгляду справи без їх участі. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з`ясовано, що, як стверджує позивач, з 19 лютого 1996 року по 31 березня 2014 року позивачка ОСОБА_1 працювала у місті Дніпро (раніше Дніпропетровськ) на посадах двірника (копія трудової книжки додається) та перебувала у черзі па отримання житлової квартири, на момент переходу на пенсію під номером 2 (два). У червні минулого року вона отримала листа міського голови Дніпровської міської ради від 02 червня 2020 року за № 6/9-280, адресованого Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, де він вказує, що вона вже 23 роки «перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у виконавчому комітеті Соборної районної у місті Дніпрі ради у загальній черзі, за № 233». Будь-яке роз`яснення стосовно причини пересування мене у названій черзі з № 2 па № 233 у даному листі відсутнє.

Позивач вважає, що така безпричинна зміна її черговості на отримання житлової квартири є незаконною та такою, що порушує її конституційне право на отримання доступного житла (ст. 8, 47 Конституції України, ст. 9, З1, 36, 38, 40, 41, 43 Житлового кодексу України). Добровільно виправити таку свою помилку відповідач не бажає.

З цього приводу в червні поточного року позивач звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з відповідною позовною заявою до виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради, де просила визнати дії відповідача по зміні моєї черговості на отримання житлової квартири з АДРЕСА_1 протиправними та зобов`язати виконавчий комітет Соборної районної у місті Дніпрі ради поновити її - ОСОБА_1 у черзі обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у виконавчому комі теті Соборної районної у місті Дніпрі ради під № 2. Ухвалою від 07 червня 2021 року у справі № 160/8864/21 Дніпропетровський окружний адміністративний суд відмовив у відкритті провадження за даним її зверненням, роз`яснивши, що «такий спір належить до юрисдикції місцевого загального суду за правилами цивільного судочинства», що вона і зробила

У зв`язку з тим, що питання про її черговість на отримання житла не вирішено ні виконкомом Соборної районної у місті Дніпрі ради, ні департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, тобто позитивних результатів не було досягнуто, спір не вирішено, тому позивач вимушена була звертатися з цим позовом до суду і просила зобов`язати виконавчий комітет Соборної районної у місті Дніпрі ради поновити її - ОСОБА_1 у черзі обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у виконавчому комітеті Соборної районної у місті Дніпрі ради під № 2 (два), оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 19 лютого 1996 року була працевлаштована двірником на підприємство ЖЕП № 8, 03 квітня 2009 року позивач вийшла на пенсію, але продовжувала працювати двірником на підприємстві відповідача, та була звільнена 31 березня 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. У подальшому позивач переводилася працювати двірником на інші комунальні підприємства, що підтверджується її трудовою книжкою.

Згідно з відомостями, викладеними у відповіді виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 02 червня 2015 року, у якій міститься посилання на довідку управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 16 серпня 2013 року, у зведеному списку ЖЕП Жовтневого району м. Дніпропетровська позивач перебуває в черзі на отримання службового житла під номером АДРЕСА_2 , але виділити їй службове житло в позачерговому порядку немає можливості.

Починаючи з 1997 року позивач листувалася з відповідачами щодо отримання нею службового житла, але житла не отримала, та мешкала увесь цей час у приміщенні по АДРЕСА_2 . При цьому у наданих ОСОБА_1 відповідях на її звернення та запити підтверджено, що вона перебуває у черзі під № 2 та в ході виділення службових квартир буде розглянуто питання про надання їй службового житла.

Крім того, позивач неодноразово зверталася до органів прокуратури з приводу сприяння виділенню їй службового житла шляхом вжиття заходів прокурорського реагування, на що отримувала відповіді про цивільно-правовий характер її взаємовідносин з відповідачами та відсутність підстав для вжиття таких заходів.

Відносини щодо користування приміщеннями державного і громадського житлового фонду (неслужбових жилих приміщень) регулюються главою 1 та главою 2 чинного Житлового кодексу Українського РСР (ст. 31 117).

Згідно із ст. 31 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу PCP і Української PCP), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Відповідно до ст. 60 Житлового кодексу правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української PCP і Українською республіканською радою професійних спілок.

На виконання ст. 60 Житлового кодексу постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 затверджено Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській PCP.

Відносини щодо користування службовими приміщеннями регулюється главою 3 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 Житлового кодексу службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно з ч. 1 ст. 119 Житлового кодексу перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу PCP і Української PCP.

Статтею 121 цього Кодексу унормовано, що порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

На виконання цих приписів житлового законодавства постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення» затверджено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP.

Відповідно до п. 8 зазначеного Положення службові жилі приміщення надаються включеним до згаданого в пункті 7 цього Положення переліку працівникам, які постійно проживають, а також прописані в населеному пункті за місцем розташування відповідного підприємства, установи, організації. З дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів службове жиле приміщення може бути надано працівникові, який проживав в іншому населеному пункті.

Зазначені приміщення надаються незалежно від перебування працівників на квартирному обліку, без додержання черговості та пільг, установлених для забезпечення громадян житлом, за винятком надання службових жилих приміщень в будинках радгоспів. Якщо жилі приміщення, в яких проживають відповідні працівники, знаходяться на такій відстані від місця роботи, яка виключає можливість виконання ними трудових обов`язків, надання службових жилих приміщень допускається у випадках, коли ці працівники забезпечені житлом. У разі недостатності службових жилих приміщень для забезпечення всіх працівників відповідних категорій зазначені приміщення надаються виходячи з інтересів забезпечення нормальної діяльності підприємства, установи, організації.

Аналізуючи матеріали справи та встановлені при її розгляді фактичні обставини у їх співставленні із зазначеними нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що чинним законодавством не передбачено безумовного обов`язку надання підприємством жилого приміщення своєму робітнику та унормована лише можливість (право) підприємства надання своїм працівникам житла за наявності можливості з урахуванням потреб підприємства. При цьому, згідно з абз. 4 п. 8 зазначеної Постанови Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 при вирішенні питання про надання службового житла в разі його недостатності для забезпечення потреб усіх працівників враховуються інтереси забезпечення нормальної діяльності підприємства. Правила черговості надання службового житла у цьому випадку чинним законодавством не передбачені.

При цьому позивачем не доведено, що надання їй службового житла відповідало таким інтересам, як і не надано доказів наявності вільного службового житла, яке могло бути розподілено позивачу. Водночас порушення черговості на отримання службового житла не доведено при розгляді справи і не містить законодавчих заборон.

З питанням про порушення її житлових прав ОСОБА_1 вже зверталася в суд з позовом до КЖЕП № 8 Жовтневого району м. Дніпропетровська, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2016 року в задоволенні позову їй було відмовлено; ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області вд 23 березня 2016 року вказане рішення районного суду залишене без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 без задоволення, Верховний Суд України ухвалою від 06 липня 20916 року відхилив касаційну скаргу ОСОБА_1 ..

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

В цьому листі відповідач посилається на ст. 41 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», де обсяг і межі районних у містах рад та їх виконавчих органів визначаються відповідними міськими радами.

Дніпропетровська міська рада рішенням від 18 лютого 2004 року № 18/15 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів» із змінами та доповненнями визначила повноваження виконкому Соборної районної у місті ради.

23 квітня 2019 року виконавчий комітет Дніпровської міської ради приймає рішення № 389 «Про затвердження Порядку надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення», згідно якого дозвіл на заміну умов найму неприватизованого жилого приміщення надає виконавчий комітет Дніпровської міської ради. Уповноваженою особою щодо здійснення дій по підготовці рішення є департамент житлового господарства Дніпровської міської ради.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність, або взяти в оренду.

При цьому, як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК України, належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Крім того, згідно зі ст. 34 ЖК України, п. 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: - які забезпечені жилою площею нижче за рівень, який визначається в порядку, встановленому виконавчими комітетами міських рад; - які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; - які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї; - які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого будинку в будинках житлово-будівельних кооперативів; - які проживають не менше 5 років за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; - які проживають у гуртожитках; - які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім`ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статті старші за 9 років, крім подружжя ( в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати).

Відповідно до ст. 36 ЖК України облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районного, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Відповідно до п. 22 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР потребуючими поліпшення житлових умов, громадяни вважаються взятими на квартирний облік за місцем роботи - з дня винесення спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету, затвердженого виконавчим комітетом місцевої Ради.

Стаття 44 ЖК України передбачає, що громадянинові, який перебуває на обліку потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи, черговість на одержання жилого приміщення може бути перенесено на рік, якщо протягом попереднього року за систематичне порушення трудової дисципліни, пияцтво, хуліганство, розкрадання державного або громадського майна до нього застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського впливу або заходи адміністративного стягнення чи кримінального покарання, за винятком випадку, передбаченого пунктом 4 статті 40 цього Кодексу. Черговість може бути перенесено і в інших випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Рішення про перенесення черговості приймається органами, які винесли рішення про взяття громадянина на облік потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно зі ст. 43 ЖК та п. 38 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, громадянам, котрі перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Черговість надання жилих приміщень визначається часом взяття на квартирний облік.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач обов`язаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивачів порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, таких доказiв позивачем до суду не надано.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про черговість отримання житла, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Таким чином суд вважає позов про черговість отримання житла, зобов`язання вчинити певні дії в такому вигляді не ґрунтується на вимогах закону, не доведені обставини позовних вимог, позов не обгрунтований і не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 47, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 15, 16, 18 ЦК України, ст. 9, 18, 31, 34, 36, 38, 40, 41, 43, 44, 118, 119, 121 ЖК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про черговість отримання житла, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 24 травня 2022 року.

Суддя -