Справа № 359/3360/21
Провадження № 2/359/389/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

28 грудня 2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди, заподіяної адміністративним правопору-шенням, -

ВСТАНОВИВ:

19 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь : 89622 грн. 60 коп., як 95% - 19/20 частки винуватості відповідача, у заподіяння майнової шкоди при ДТП; 908 грн. 00 коп. сплаченого судового збору; 2000 грн. 00 коп. витрат, пов`язаних з проведенням незалежної оцінки з визначення вартості матеріального збитку суб`єктом експертної, оціночної діяльності та витрати по оплаті правничої допомоги.

Вимоги обґрунтовано тим, що 02 січня 2020 року о 12 год. 40 хв. В м. Бориспіль на перехресті вул.. С.Камінського вул. Л.Толстого, позивач, керуючи автомобілем марки Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Л. Толстого, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул.. С.Камінського не надав переваги у русі автомобілю марки Renault, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі, в результаті чого сталась дорожньо транспортна пригода (далі по тексту - ДТП) від якої обидва автомобілі зазнали механічних ушкоджень.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2020 року у справі за № 359/276/20 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопору-шення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Судове рішення набрало законної сили 23 березня 2020 року.

25 січня 2021 року постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП ОСОБА_2 закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Дане рішення, за наслідком перегляду 25 березня 2021 року Київським апеляційним судом залишено без змін та набрало законної сили.

Позивач вважає, що у постанові апеляційного суду зроблено висновок саме про винуватість в діях ОСОБА_2 , в момент ДТП, а тому ви0значив розмір вини останнього 95 % - 19/20 частки. Згідно висновку експерта за наслідком проведеного авто товарознавчого дослідження № 012/20 від 19 лютого 2020 року завданий позивачу матеріальний збиток становить станом на 02 січня 2020 року 94339 грн. 55 коп..

Оскільки вина відповідача становить 95% винуватості, то з ОСОБА_2 належить стягнути 89622 грн. 60 коп. матеріального збитку та інші витрати, понесені у справі.

Ухвалою суду від 05 травня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

Ухвалою суду від 27 липня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті.

21 лютого 2022 року ОСОБА_2 через представника адвоката Конюшко Д.Б. подав відзив, яким просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. На момент скоєння ДТП від 02 січня 2020 року цивільно правова відповідальність відповідача була застрахованою у ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» де ліміт відповідальності страховика за спричинену майну шкоду становив 130 000 грн. 00 коп., що повністю покриває вимоги позивача. Однак ОСОБА_1 до страхувальника відповідальності ОСОБА_2 не звертався. Докази протилежного у справі відсутні. Оскільки відповідач мав діючий страховий поліс, то саме до страхової компанії ОСОБА_1 мав пред`являти майнові вимоги, а вже страхувальник до страховика в порядку регресу, у разі визнання випадку страховим та виплати позивачу страхового відшкодування. Навів, у зв`язку з даними твердженнями, чисельну судову практику та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

21 червня 2022 року представник відповідача адвокат Конюшко Д.Б. подав до суду додаткові пояснення, у яких зазначив, що згідно постанови Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі за № 442/2458/19 не відповідає завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом про визначення ступеня вини кожного з учасників ДТП і такі позови не підлягають судовому розгляду.

Крім того, 21 червня 2022 року представник відповідача адвокат Конюшко Д.Б. подав до суду заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 42500 грн. 00 коп.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили. Разом з тим, представник позивача подав до суду заяву, якою позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав та просив задовольнити в повному розмірі.

Допитаний в судовому засідання від 21 грудня 2022 року адвокат Ждан В.В. обґрунтував заявлені ОСОБА_1 вимоги, наполягав на більшій винуватості у скоєному ДТП саме відповідача. Повідомив, що з заявою до страхової компанії позивач не звертався та страхового відшкодування не отримував, оскільки строки для такого звернення минули, а вимоги ст. 1166, 1187 ЦК України передбачають можливість стягнення заподіяного збитку з винної особи. На заяву представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 42500 грн. 00 коп. адвокат Ждан В.В. зробив заяву, про їх зменшення судом, оскільки даний розмір є явно завищеним та неспівмірним до обсягу наданих адвокатом Конюшко Д.Б. послуг.

Представник відповідача адвокат Конюшко Д.Б. підтримав доводи, наведені у відзиві, просив їх врахувати при ухваленні судового рішення та відмовити у задоволенні позову.

Зважаючи на неявку сторін в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами, дослідивши матеріали витребуваних з архіву суду справ, надавши їх повну та всебічну оцінку, прийшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За змістом статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкоду-вання завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» за № 4 від 01 березня 2013 року: розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкод-женням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Судом встановлено, що 02 січня 2020 року о 12 год. 40 хв. в м. Бориспіль на перехресті вул.. С.Камінського вул. Л.Толстого, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки Volkswagen, д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Л. Толстого, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. С.Камінського не надав переваги у русі автомобілю марки Renault, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався по головній дорозі, в результаті чого сталась ДТП, від якої обидва автомобілі зазнали механічних ушкоджень.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2020 року у справі за № 359/276/20 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопору-шення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Судове рішення набрало законної сили 23 березня 2020 року.

25 січня 2021 року постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області провадження у справі за № 359/3226/20 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП ОСОБА_2 закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року постанову суду І інстанції від 25 січня 2021 року залишено без змін Даними судовими рішеннями визнано винуватість ОСОБА_2 у скоєнні ДТП від 02 січня 2020 року. Дані судові рішення набрали законної сили.

Згідно ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За замовленням ОСОБА_1 від 16 січня 2020 року суб`єкт оціночної (експертної) діяльності СПД ОСОБА_4 19 лютого 2020 року зробив висновку експерта № 012/20 за результатами проведення авто товарознавчого дослідження автомобіля Volkswagen Touran, д.н.з. НОМЕР_1 , на підставі якого встановлено, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП від 02 січня 2020 року автомобіля станом на 16 лютого 2020 року становить 148277 грн. 83 коп.; вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу становить 94339 грн. 55 коп., в тому числі ПДВ 13851 грн. 59 коп.; розмір матеріального збитку становить 94339 грн. 55 коп.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно ст. 6 вказаного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпече-ного транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Як визначено у п. 9.1. ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Відповідно п. 22.1 ст. 22 вказаного Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

За загальним правилом, наведеним у п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Відповідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкоду-вання завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкоду-вання (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідаль-ності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Судом встановлено, що на момент ДТП цивільно правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА». Наведене підтверджується діючим станом на 02 січня 2020 року полісом за № 181274592 щодо автомобіля д.н.з. НОМЕР_2 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок, що «відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхуван-ня цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страхо-вика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність».

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПк України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на вказане суд приходить висновку, що саме на страховика відповідача, ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА», законодавством покладено обов`язок по відшкодуванню шкоди у межах суми страхового відшкодування, визначеного страховим полісом за № 181274592.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів звернення позивача чи відповідача до страховика з заявою про настання страхового випадку та, відповідно, визнання ДТП страховим випадком і виплату страхового відшкодування у певному розмірі чи відмову у визнанні таким та, відповідно, відмови страхової компанії у виплаті страхового відшкодування. Крім того, безпосередньо в судовому засіданні від 21 грудня 2022 року представник позивача підтвердив факт не звернення ОСОБА_1 до страхової компанії з метою отримання страхового відшкодування з підстав настання ДТП від 02 січня 2020 року.

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово вказувала на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц(пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-цта № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі за № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем є саме страховик.

Враховуючи наведене вище, суд приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп. Наведене підтверджується квитанцією № 96 від 12 квітня 2021 року. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, понесені судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 10-13, 76-82, 133, 141, 258-263, 353, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди, заподіяної адміністративним правопору-шенням- відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного проваджен-ня, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 06 січня 2023 року.

Суддя Л.В. Яковлєва