Справа № 466/2870/20
Провадження № 2/466/342/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2022 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Свиті А.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом адвоката Сигіня Юрія Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Міхнова Олега Володимировича про визнання недійсним договору довічного утримання,

у с т а н о в и в:

22 квітня 2021 року з Личаківського районного суду м. Львова за виключною підсудністю до Шевченківського районного суду м. Львова надійшла позовна заява адвоката Сигіня Юрія Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Міхнова Олега Володимировича, у якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 18 лютого 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Міхновим Олегом Володимировичем.

В обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача, ОСОБА_5 , після смерті якого позивачеві стало відомо, що 18.02.2015 року її чоловік уклав договір довічного утримання, укладений 18.02.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Міхновим Олегом Володимировичем за №318. Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_5 , однак відповідач умов договору не виконував, оскільки з 2014 року і по сьогоднішній день знаходився за кордоном на заробітках. Позивач вважає, що договір довічного утримання слід визнати недійсним на підставі того, що даний договір не виконувався, оскільки відповідач постійно знаходився за кордоном на заробітках, а тому підлягає скасуванню.

У судовому засідання представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, крім того, у своїх поясненнях позивач ОСОБА_3 додатково зазначила, що вона проживала із чоловіком 37 років, спільних дітей у них не було, її чоловік часто хворів, мав астматичний бронхіт та інші хвороби, за всі 37 років, його син ОСОБА_6 з чоловіком не спілкувався, не допомагав йому. В грудні 2014 року її чоловік перебував на лікуванні у Пустомитівській ЦРЛ у дуже важкому стані, проте відповідач ОСОБА_4 його не відвідував, та жодним чином не допомагав. Вона здійснювала за ним постійний догляд, проте його син, який перебуває постійно за кордоном на заробітках, жодним чином своєму батькові не допомагав, а в подальшому коли її чоловік помер, його син навіть не був на похоронах. Зазначає, що відповідач ОСОБА_4 не виконував жодних умов договору довічного утримання, за батьком не доглядав.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог просив відмовити, зазначив, що позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував, що за ОСОБА_5 не було належного догляду, а також інших доказів, які б давали підстави вважати, що укладений договір довічного утримання є недійсним. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт того, що ОСОБА_5 був незадоволений виконанням договору довічного утримання, та звертався до суду із вимогами до ОСОБА_4 .

У судове засідання третя особа приватний нотаріус Міхнов Олег Володимирович не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце, дату та час судового засідання.

Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що у позові слід відмовити, виходячи із наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України).

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 18 лютого 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №318, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу/державним реєстратором Міхновим О.В., укладеного між ОСОБА_5 та його сином ОСОБА_4 , останньому ОСОБА_5 передано у власність майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого, ОСОБА_4 зобов`язується забезпечити відчужувача довічним утримання та доглядом. Зазначена квартира належить ОСОБА_5 , відчужувачу на праві приватної власності на підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, виданого 06.07.1995 року Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження за №446 та зареєстрованого у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації за №12819; витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.02.2015 року, індексний №33789078, виданий приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу/державним реєстратором Міхновим О.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 8768771.

Відповідно до довідки №744 від 18.02.2015 з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданої ЛКП Тополя-406», у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована одна особа ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 Яцик ОСОБА_7 помер, що стверджується копією свідоцтва пр. смерть серії НОМЕР_2 .

Відповідно до акту про фактичне місце проживання без реєстрації особи на території ЛКП «Господар» за адресою: АДРЕСА_3 від 27 липня 2020 року, з врахуванням свідчень сусідів, ОСОБА_5 проживав за вказаною адресою без реєстрації по день смерті.

Відповідно до акту від 29.07.2020 року, виданого ЛКП «Балатон-409», з врахуванням свідчень сусідів, ОСОБА_5 зареєстрований та не проживав за адресою: АДРЕСА_2 до дня своєї смерті.

Відповідно до копії Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , з якого вбачається, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було 08.10.1977 року укладено шлюб.

Судом також встановлено, що не заперечувалося судовому засіданні учасниками справи, що після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , його дружина позивач у справі ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса з метою прийняття спадщини після смерті чоловіка, яка складалася зокрема, із квартири за адресою: АДРЕСА_2 , проте нотаріус повідомила позивачку про те, що вказана квартира належить на праві приватної власності, синові померлого чоловіка від першого шлюбу ОСОБА_4 , відповідно до спірного договору довічного утримання (догляду), що стверджується інформаційною довідкою №206006915 від 03.04.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Не погоджуючись з вказаним договором довічного утримання (догляду), оскільки умови його відповідачем не дотримувалися, зокрема як вбачається з матеріалів справи померлий ОСОБА_5 часто хворів, перебував у лікарні, був не ходячий, проте відповідач ОСОБА_4 зі слів позивачки жодним чином йому не допомагав, не відвідував його, оскільки весь час перебував за кордоном, тому позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вимогою про визнання вказаного договору довічного утримання (догляду) недійсним.

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Як було зазначено вище, 18.02.2015р. між ОСОБА_5 та його сином ОСОБА_4 укладено Договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О.В., реєстраційний номер 318.

За умовами вказаного договору ОСОБА_5 передав у власність, а ОСОБА_4 прийняв від нього у власність квартиру АДРЕСА_1 . Взамін цього ОСОБА_4 зобов`язався забезпечити ОСОБА_5 довічним утриманням та доглядом.

Згідно п.7 Договору довічного утримання набувач ОСОБА_4 зобов`язався надавати ОСОБА_5 : у разі смерті відчужувача, набувач зобов`язаний здійснити її поховання; забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безпоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення щоденним 3-ох разовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і вечеря) за його бажанням; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні, тощо); забезпечення згідно з рецептам лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості.

За згодою сторін договору грошова оцінка матеріального забезпечення на місяць визначається у розмірі 1220 грн., яка підлягає індексації у порядку, передбаченому законом (п.8 вказаного договору).

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_3 правовою підставою своїх вимог зазначає норму ст.215 ЦК України. Вона вважає, що договір довічного утримання від 18.02.2015 року слід визнати недійсним, оскільки відповідач не дотримувався його вимог, зокрема жодним чином не здійснював догляд за своїм батьком, перебуваючи зокрема постійно за кордоном.

У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Частиною 1 статті 749 Цивільного кодексу України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 Цивільного кодексу України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Згідно із пунктом 1 частини 1статті 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Частиною другою статті 755 Цивільного кодексу України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

За змістом частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові Верховного Суду України у справі №6-142ц13 від 25.12.2013 року визначено, що право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання має лише відчужувач спірної квартири.

Згідно приписів статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 на стороні позивачки, яка є племінницею позивачці ОСОБА_3 зазначила, що позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали разом до листопада 2015 року. У листопаді 2015 року до помешкання ОСОБА_3 і померлого ОСОБА_5 приїхала невістка померлого і спричинила скандал. В подальшому позивач переїхала до доньки. Про договір довічного утримання дізналася, коли оформляли спадщину, зазначила, що жодного разу не бачила відповідача. Крім того, їй відомо, що у травні 2016 року син ОСОБА_4 забрав батька ОСОБА_5 до себе додому. Їй також невідомо де похований ОСОБА_5 , оскільки на похороні не була. В останнє бачила його у 2015 році.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 на стороні позивачки, яка є онукою ОСОБА_3 , зазначила, що померлий ОСОБА_5 є другим чоловіком бабусі ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_4 є сином померлого ОСОБА_5 від першого шлюбу. Вона їздила до бабусі ОСОБА_3 допомагати їй по господарству, доглядала за дідом. Про існування договору довічного утримання їй нічого не було відомо. Зазначає, що позивачка та померлий ОСОБА_5 проживали разом більше 38 років. Також їй відомо, що її рідний дідусь залишив її маму, коли їй було 6 місяців. Зазначає, що сестру померлого ОСОБА_5 бачила один раз у житті, а відповідача ніколи. ОСОБА_5 помер у с. Підзвіринець, Городоцького району, Львівської області, який попередньо проживав у с. Лівчиці, Городоцького району, Львівської області з позивачкою ОСОБА_3 . Коли помер ОСОБА_5 вона не пам`ятає, оскільки на похороні не була, а також хто поставив йому пам`ятник не знає.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 на стороні позивачки, яка є онукою рідної сестри позивачки ОСОБА_3 зазначила, що приїжджаючи у село до позивачки, вона допомагала їй по господарству. Про договір довічного утримання і про ОСОБА_4 їй невідомо. На похоронах померлого ОСОБА_5 вона не була, якого востаннє бачила у 2015 році, коли померлий перебував у лікарні.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 на стороні позивачки, який є онуком рідної сестри позивачки ОСОБА_3 зазначив, що про договір довічного утримання йому нічого відомо не було. Зазначає, що приїжджав у с. Лівчиці щоб допомогти по господарству. Крім того, приїжджав у лікарню у м. Пустомити, в якій лежав померлий ОСОБА_5 . Про смерть ОСОБА_5 йому відомо не було, та на похороні він не був. Про те, що померлий ОСОБА_5 був у лікарні у 2017, 2018 роках, то йому даний факт є невідомим.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_13 на стороні позивачки, яка є медичним працівником у Пустомитівській лікарні зазначила, що ОСОБА_5 знаходився у відділенні лікарні, де вона працювала у період травня 2015 року. Зазначає, що до нього приходила дружина ОСОБА_3 , та донька позивачки та приносили йому продукти харчування та ліки. Сина померлого ОСОБА_5 вона ніколи не бачила.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_14 на стороні відповідача, яка є дружиною відповідача зазначила, що договір довічного утримання був укладений у лютому 2015 року, у кінці 2014 року позивач і померлий вже разом не проживали. Зазначає, що вони з чоловіком спілкувалися з померлим, який приїжджав до відповідача. Також їй відомо, що померлий був у лікарні у березні квітні 2015 року. У січні 2016 року померлий ОСОБА_5 почав жити у Львові у сина ОСОБА_4 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_15 на стороні відповідача, яка є донькою відповідача зазначила, що їй відомо про договір довічного утримання, ініціатором якого був померлий ОСОБА_5 . Також їй відомо, що померлий ОСОБА_5 проживав з позивачкою до 2015 року, та який переїхав до відповідача у 2016 році.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_16 на стороні відповідача, який є сином відповідача зазначив, що йому відомо про договір довічного утримання, ініціатором якого був померлий ОСОБА_5 . До моменту укладення договору померлий ОСОБА_5 проживав у селі. Крім того, йому відомо, що померлий ОСОБА_5 був у лікарні у м. Пустомити у 2015 році, а пізніше померлий ОСОБА_5 у 2016 році переїхав до відповідача. Зазначає, що на похороні позивачки не було, а відповідач не був на похороні, бо йому не повідомили через відсутність зв`язку. Крім того, йому відомо, що померлий ОСОБА_5 перебував на лікуванні кожного року в лікарнях.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_17 на стороні відповідача, який є сином відповідача зазначив, що йому відомо про договір довічного утримання, ініціатором якого був померлий ОСОБА_5 . До моменту укладення договору померлий ОСОБА_5 проживав у селі Лівчиці, Львівської області. Також йому відомо, що померлий перебував на лікуванні у м. Пустомити у лікарні. У 2016 році померлий ОСОБА_5 переїхав до відповідача. Крім того, зазначає, що померлий ОСОБА_5 знав, що відповідач працював водієм за кордоном, та якого могло не бути в Україні декілька місяців. Також зазначає, що померлий ОСОБА_5 перебував на лікуванні після 2016 року.

Таким чином, з урахуванням наведеного суд не вбачає підстав для задоволення позову та визнання договору довічного утримання недійсним, оскільки позивачем та його представником не надано до суду жодних відповідних доказів на підтвердження недійсності даного договору, у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували той факт, що померлий ОСОБА_5 за життя був незадоволений виконанням договору довічного утримання, та звертався до суду із такими вимогами. Крім того, матеріалами справи підтверджується факт проживання померлого ОСОБА_5 у відповідача ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 до дня його смерті, та відповідно здійсненням його утримання та нагляду, незважаючи на те, що відповідач ОСОБА_4 постійно перебував за кордоном, працюючи водієм, таким чином заробляючи грошові кошти для утримання своєї сім`ї та батька, здійснюючи зокрема покупки різних медикаментів за період з 2016-2019 років, оскільки померлий ОСОБА_5 постійно хворів, що стверджується наявними у матеріалах справи квитанціями.

Повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які покликалися сторони та їх представники в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено те, що ОСОБА_4 було порушено умови договору довічного утримання, укладеного із своїм батьком ОСОБА_5 . Для визнання недійсним договору довічного утримання відповідно до ст.215 ЦК України підстав немає.

У зв`язку із вищенаведеним суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Керуючись ст.ст. 5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265 ЦПК України, ст.ст.16,203,215 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

у задоволенні позову адвоката Сигіня Юрія Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 до ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Міхнова Олега Володимировича, місцезнаходження: м. Львів, вул. Тичини, 17 про визнання недійсним договору довічного утримання відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28.12.2022 року.

Суддя Р. Б. Єзерський