Провадження № 2-о/686/448/22
14 грудня 2022 року Хмельницький міськрайонний суд в складі:
головуючого судді Приступи Д.І.,
при секретарі Люковій Л.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому справу за заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення факту, що має юридичне значення,
Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) належить до національності «полька». Посилаючись на те, що якщо особа не використала можливості змінити національність під час дії Указу Президента України № 24 від 31 грудня 1991 року, відтак, після набрання чинності Указу Президента України № 70/99 від 27 січня 1999 року, вказана особа позбавлена можливість підтвердити свою національність, так як паспорт громадянина України не передбачає внесення у вказаний документ відомостей про національність. Відтак, підтвердження національності особи можливе лише за змістом відомостей про національність батьків в актовому записі про народження або за змістом відомостей про національність відповідного з подружжя в актовому записі про шлюб.
В силу зазначеного вище, з метою підтвердження факту належності заявника до національності в якості «полька», ОСОБА_1 вимушена звернутись до суду з даною заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заявник в судове засідання не з`явився, але просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду.
Дослідивши надані письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 14 серпня 1975 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується свдоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 виданим Хмельницьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану 14 серпня 1975 року, актовий запис 788.
Згідно вказаного вище документа після укладення вказаного шлюбу прізвище заявника змінено із « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».
По батьковій лінії ОСОБА_1 дід заявника ОСОБА_6 , та баба заявника ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 належали до національності в якості «поляків». Весь рід батька, його батьки були поляками, підтримували традиції польської родини. У зв`язку репресіями проти польського населення, з метою уникнення переслідування радянською владою, в деяких актових записах про народження, зокрема: рідної тітки заявника ( ОСОБА_9 ) й її рідного брата ( ОСОБА_6 ) батька заявника, у графі національність батьків, вимушено вказали «українці», що причинно зумовило невідповідність відомостей щодо національності діда й баби заявника ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , їх об`єктивному відношенню до польської національності.
Заявник із власною сім`єю та своєю родиною дотримується культурних і релігійних традицій, етнічних особливостей поляків і ця культура була та є домінуючою в її родині, в побуті також дотримується всіх польських свят, традицій та звичаїв, що спричинило невідповідність відомостей щодо національності заявника, її об`єктивному відношенню до польської національності.
Таким чином, слід встановити, що ОСОБА_1 є поляком за національністю. Тобто, фактично заявник по батьковій лінії також є поляком за національністю. Рідна сестра заявниці ОСОБА_11 за національністю є полька.
Встановлення юридичного факту того, що заявник є поляком заявникові необхідно для отримання можливості безкоштовно отримати візу на перебування, що, в свою чергу, дає право на багаторазовий перетин кордону Республіки Польща; легально працювати на території Республіки Польща без необхідності отримувати дозвіл на роботу; займатися в Польщі підприємницькою діяльністю на таких же підставах, що і польські громадяни; у невідкладних випадках користуватися у Польщі безкоштовною медициною на таких самих засадах, як польські громадяни; користуватися 37-відсотковою знижкою на залізничний проїзд на території Польщі; безкоштовно відвідувати державні музеї у Польщі; у першочерговому порядку претендувати на отримання фінансових коштів, призначених на підтримку поляків за кордоном, з бюджету польської держави або з бюджету місцевого самоврядування.
Також заявник прагне відновити своє етнічне походження, своє право на національність та національну ідентичність.
Оскільки вирішити дане питання заявник не може в позасудовому порядку, тому змушений звернутись до суду з даною заявою.
Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Юридичні факти це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до загальних правил даної категорії справ, вбачається, що факт який підлягає встановленню повинен мати юридичне значення, тобто від нього має залежати виникнення, зміна або припинення особистих прав громадянина.
Згідно із ч. 1 ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт.
За змістом ч. 2 ст. 318 ЦПК України до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.
Відповідно до статті 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.
Відповідно до статті 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.
Відповідно до статті 291 ЦК України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває.
Відповідно до статті 300 ЦК України, фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до статті 11 Закону України Про національні меншини в Україні, до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.
Відповідно до статті 11 Закону України Про національні меншини в Україні , громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність.
Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається, мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
Відповідно до частин 1, 2 статті 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.
Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.
Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.
Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 ЦК України, 1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України , суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України ).
Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Вимогами ст. 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, яка ратифікована Законом України №703/97-ВР від 9 грудня 1997 р. «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» визначено, що кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.
Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в зазначеній Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими.
Як вбачається з ч. 1 ст. 11 вказаної Конвенції, сторони зобов`язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім`я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах.
Згідно з вимогами ст. 1 Угоди про принципи співробітництва між Україною та Республікою Польща по забезпеченню прав національних меншин визначено, що для досягнення цілей цієї Угоди під національними меншинами маються на увазі відповідно, зокрема, групи громадян України, які є поляками за національністю, та які виявляють почуття національної самосвідомості, єдності зі своїм етносом.
Відповідно до вимог ст. 3 згаданої Угоди, кожна із Сторін враховує у своїй політиці законні інтереси меншин, вживає законодавчі, адміністративні та інші необхідні заходи для зберігання, розвитку їх етнічної, мовної, культурної та релігійної самобутності, недопущення на своїй території будь-якої дискримінації осіб за ознакою їх приналежності до меншини, а також будь-яких спроб асиміляції меншин проти їх волі.
Як убачається зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи Про захист національних меншин (ратифікованої Законом України № 703/97-ВР від 09 грудня 1997 р.), кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 04 грудня 1995 року в справі «Беллет проти Франції» зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду.
Рівень доступу, наданих національним законодавством має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.
Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих та майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану» від № 12 від 07 липня 1995 року суд розглядає заяви про встановлення неправильності запису в акті громадянського стану як у випадках не виправлення органами реєстрації актів громадянського стану помилок, допущених при складанні актового запису, так і при відмові зазначених органів внести в ці записи передбачені законодавством зміни (прізвища, імені, по батькові тощо) і доповнення (наприклад, про національність і громадянство батьків).
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995 року № 5 Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд може встановлювати факти, які й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав.
В ході судового розгляду знайшов своє підтвердження факт, що за національністю заявник є поляком, і зазначені факти підтверджуються належними у справі доказами, дослідженими судом, що узгоджуються між собою та з іншими матеріалами цивільної справи.
Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявник у інший спосіб не може довести факти що він за національністю поляк, і зазначені обставини перешкоджають подальшому підтвердженню національної приналежності заявника, отриманню дозвільних документів, відновленню свого права на національність та національну ідентичність, у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 293 , 315 ЦПК України , суд
Вимоги заяви задоволити.
Встановити факт, що має юридичне значення, а саме що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 , уродженка с. Марківка, Кобелякського району, Полтавської області, за національністю є полька.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Хмельницькому апеляційному суду.

Суддя Приступа Д.І.