Справа № 715/1671/22
Провадження № 6/715/19/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року смт. Глибока

Глибоцький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Маковійчук Ю.В.

секретар судового засідання Затолошна Р.В.

учасники процесу:

представник заявника Думітращук В.А.

представник боржника Карпюк Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», божники: ОСОБА_1 , зацікавлені особи: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Глибоцький відділ ДВС у Чернівецькому районі Чернівецькій області Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) про заміну стягувача у справі та виконавчому провадженні, поновлення строку на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження та її скасування,

В С Т А Н О В И В:

ТзОВ ФК «Форінт» звернулося до суду із заявою про заміну стягувача у справі та виконавчому провадженні, поновлення строку на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження та її скасування, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Глибоцького районного суду від 05 листопада 2010 року у справі № 2-90/10 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто солідарно заборгованість за генеральним кредитним договором № 014/05/586 від 12.02.2008 року та кредитним договором № 014/05/586/1 від 12.02.2008 року, в сумі 1 141 599,93 грн.

Вказує на те, що 08 грудня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір факторингу (портфельне відступлення права вимоги), згідно умов якого AT «Райффайзен Банк Аваль» відступив ПАТ «Вектор Банк» Права Вимоги до ОСОБА_1 за генеральним кредитним договором № 014/05/586 від 12.02.2008 року та кредитним договором № 014/05/586/1 від 12.02.2008 року, що укладений в її межах. Також, право вимоги 08 грудня 2016 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» було відступлено на користь ПАТ «Вектор Банк» за договором поруки № 014/05/586/74 від 12.02.2008 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 та забезпечує виконання умов ОСОБА_1 за кредитними договорами.

В подальшому, 08.12.2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «ФК «Форінт» укладено договір факторингу (портфельне відступлення права вимоги), згідно умов якого ПАТ «Вектор Банк» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» права вимоги до ОСОБА_1 за генеральним кредитним договором № 014/05/586 від 12.02.2008 року та кредитним договором № 014/05/586/1 від 12.02.2008 року, що укладений в її межах, та за договором поруки № 014/05/586/74 від 12.02.2008 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 та забезпечує виконання умов ОСОБА_1 за кредитними договорами.

Також зазначає, що 19 листопада 2010 року судом видані виконавчі листи № 2-90/10 щодо кожного боржника, відкрито виконавче провадження. Однак, державним виконавцем безпідставно закінчено виконавче провадження постановою від 26.06.2018 року.

Посилається на те, що про існування оскаржуваної ними постанови вони дізналися 24.09.2021 року, однак, подати скаргу на вказану постанову у межах 10 - ти денного строку було неможливим, оскільки, заявлення такої вимоги могло бути тільки одночасно із вимогою про заміну стягувача, а в свою чергу така вимога вже знаходилися на розгляді у Глибоцькому районному суді.

Тому, просить суд поновити строк на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.06.2018 року і скасувати її та замінити стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» у справі №2-90/10 на ТОВ «ФК «Форінт» шляхом заміни у справі №2-90/10 та у виконавчому провадженні.

Представник заявника ОСОБА_3 в судовому засіданні просила суд заяву задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у заяві.

Представник боржника ОСОБА_4 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви посилаючись на її безпідставність та на пропуск заявником процесуального строку на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження.

Інші сторони в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали заяви про заміну сторони виконавчого провадження суд приходить до висновку, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У п.9 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

Тобто, виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року №18-рп/2012 (v018p710-12)).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року № 11-рп/2012 (v011p710-12)). Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін.

Частиною 1 ст.18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Питання процесуального правонаступництва врегульовано частиною першою статті 55 ЦПК України, відповідно до якої у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Отже, процесуальне правонаступництво це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.

Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника. У кожному конкретному випадку для вирішення питання про можливість правонаступництва суду необхідно досліджувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Підставою для процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному правовідношенні, яке настало після відкриття провадження у справі. Таким чином, особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав й обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір.

Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 55 ЦПК України, є переходом процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Відповідно до статті 55 ЦПК України, яка визначає загальні положення процесуального правонаступництва, заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (не впродовж невизначеного терміну), а лише на стадіях судового процесу. Тобто, таке право не є абсолютним та обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з положеннями статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.5 ст.15 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 918/600/15.

Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. На правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками-незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.

Отже, вчинення правочинів, наслідком яких є заміна особи в окремому зобов`язанні через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги), є різновидом переходу до особи прав у матеріальних правовідносинах. Унаслідок такої заміни кредитора в матеріальному правовідношенні відбувається його заміна на іншу особу і в процесуальних правовідношеннях у визначених законом випадках. Зокрема, у процесуальних відносинах правонаступник може бути замінений там, де вони є триваючими, або за умови відновлення процесуальних строків для вчинення процесуальних дій. Втрата первісним кредитором певних процесуальних прав унаслідок пропуску ним строків для вчинення процесуальних дій до моменту укладення договору відступлення права вимоги означає, що саме у такому обсязі новий кредитор може стати процесуальним правонаступником і автоматичного поновлення процесуальних прав за наслідком укладення договору відступлення права вимоги не відбувається.

Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу починається з видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення документа до виконання, оскільки у разі пропуску такого строку виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання. Отже, за межами цього процесуального строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання. Така правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/10031/13 та від 11 березня 2021 року у справі № 910/2954/17.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Окреслене завдання включає в себе як своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, так і досягнення мети ефективного захисту порушених прав шляхом своєчасного та ефективного виконання судового рішення.

Проте, саме по собі судове рішення, яким було задоволено позовні вимоги позивача, не може бути гарантією його виконання відповідачем. В такому випадку держава забезпечує примусове виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Порядок виконання рішення суду визначений ЗУ «Про виконавче провадження».

Після відкриття виконавчого провадження стягувач має право: ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України, в межах стадій судового процесу.

Заміна судом сторони у справі на підставі матеріального правонаступництва здійснюється з процесуальною метою реалізації правонаступником прав щодо виконання судового рішення у виконавчому провадженні, а тому потребує розгляду підстав поновлення виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим.

Ураховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони у справі (стягувача у виконавчому документі), є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закінчене, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. Тому разом із заявою щодо правонаступництво якщо виконавче провадження закінчене, заявник має здійснювати процесуальні дії (наприклад, оскаржити постанову про закінчення виконавчого провадження), спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а суд має оцінювати ці питання в комплексі.

За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні підстави для процесуального правонаступництва.

Як встановлено судом, Глибоцьким районним судом Чернівецької області 05 листопада 2010 року у справі № 2-90/10 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за генеральним кредитним договором № 014/05/586 від 12.02.2008 року та кредитним договором № 014/05/586/1 від 12.02.2008 року, в сумі 1 141 599,93 грн. 19 листопада 2010 року судом видані виконавчі листи №2-90/10 щодо кожного боржника.

Постановою про закінчення виконавчого провадження серії ВП №25031138 від 26 червня 2018 року заступника начальника відділу Глибоцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Чернівецькій області закінчено виконавче провадження по справі №2-90/10 на підставі п.15 частини першої ст.39, ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження».

Крім того, встановлено, що 08 грудня 2016 року під час виконавчого провадження між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір факторингу (портфельне відступлення права вимоги), згідно умов якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило ПАТ «Вектор Банк» права вимоги до ОСОБА_1 за генеральним кредитним договором № 014/05/586 від 12.02.2008 року та кредитним договором № 014/05/586/1 від 12.02.2008 року, що укладений в її межах. Також 08 грудня 2016 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» було відступлено право вимоги на користь ПАТ «Вектор Банк» за договором поруки №014/05/586/74 від 12 лютого 2008 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 .

В подальшому, 08.12.2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «ФК «Форінт» укладено договір факторингу (портфельне відступлення права вимоги), згідно умов якого ПАТ «Вектор Банк» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» права вимоги до ОСОБА_1 за генеральним кредитних договором № 014/05/586 від 12.02.2008 року та кредитним договором № 014/05/586/1 від 12.02.2008 року, що укладений в його межах, а ткожа за договором поруки № 014/05/586/74 від 12.02.2008 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2

30 липня 2021 року ТОВ «ФК «Форінт» зверталося до Глибоцького районного суду із заявою про заміну сторони у справі шляхом заміни у виконавчих листах щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В ході розгляду справи № 715/1862/21 було встановлено, що виконавче провадження закінчено, тому за результатами розгляду заяви про заміну стягувача постановою Верховного Суду від 06 червня 2022 року у справі № 715/1862/21 ухвала Глибоцького районного суду від 26.08.2021 року у справі №715/1862/21 у зміненій частині та постанова Чернівецького апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 715/1862/21 залишені без змін.

Звертаючись до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження та про поновлення строку на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження та її скасування, заявник ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», вказує на те, що про існування оскаржуваної ними постанови вони дізналися 24.09.2021 року, однак, подати скаргу на вказану постанову у межах 10 - ти денного строку було неможливим, оскільки, заявлення такої вимоги могло бути тільки одночасно із вимогою про заміну стягувача, а в свою чергу така вимога вже знаходилися на розгляді у Глибоцькому районному суді, тому просять суд поновити їм строк такого оскарження.

Разом з тим, на думку суду такі посилання є безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У силу статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно - правовими актами.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду:

а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;

б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла станом на момент прийняття оскаржуваної постанови та яка є діючою і на даний час, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно частини 5 цієї ж статті рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Встановлено, що із заявою про поновлення строку на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження заявник звернувся 29.06.2022 року, а про існування такої постанови, як вказує представник, вони дізналися ще 24.09.2021 року. Тобто поза межами 10-ти денного строку і підстав для його поновлення судом не встановлено.

При цьому суд також відхиляє посилання представника заявника як на підставу поновлення строку на оскарження постанови у зв`язку із тим, що вони очікували рішення Верховного Суду у справі про заміну сторони виконавчого провадження на ухвалу суду першої інстанції та апеляційної інстанції, якими у задоволенні заяви їм було відмовлено, як безпідставні, оскільки після розгляду справи апеляційним судом рішення суду першої інстанції набирає законної сили. А тому перешкод для подання заяви про поновлення строку оскарження, скасування постанови та заміну сторони виконавчого провадження не було.

Також слід зазначити, що договір про відступлення права вимоги, за яким до заявника перейшло право вимоги за кредитним договором до ОСОБА_1 було укладено ще 08.12.2016 року, виконавче провадження було закінчено 26.06.2018 року а до суду про заміну сторони виконавчого провадження заявник звернувся вперше тільки в липні 2021 року. При цьому будь яких доказів того, що протягом цих років вони якимось чином цікавилися станом справ щодо правовідносин, що виникли між ОСОБА_1 та первісним кредитором немає.

Процесуальний строк може бути поновлено за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Виходячи з принципів диспозитивності та змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Цивільним процесуальним кодексом України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.

Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Зазвичай це обставини, що не залежать від волі такої особи.

Норми цивільного процесуального законодавства не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі підстави визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

При цьому поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

В постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі №755/8494/16-ц вказано про те, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

В постанові Великої палати Верховного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 320/7888/16-ц вказано: що стосується дотримання процесуальних строків, то, слід вважати, що сторони повинні таких дотримуватись та пропуск таких, за загальним правилом, призводить до втрати права особою на вчинення певної процесуальної дії у даному випадку на подання скарги.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що заявником пропущено строк оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження і підстав для його поновлення не вбачається. А виходячи із того, що вимога ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» щодо заміни сторони виконавчого провадження є похідною від вимоги про скасування оскаржуваної постанови державного виконавця, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити.

На підставі викладеного, ст. 55, 442 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження» та керуючись ст.ст. 259-260 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

У задоволені заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» про заміну стягувача у справі та виконавчому провадженні, поновлення строку на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження та її скасування - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі в 15-ти денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Суддя