Справа № 204/7411/20
Провадження № 2/204/56/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лавриненко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про скасування права власності та заборони на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

06 листопада 2020 року ТОВ «ФК «Есаймент» звернулося до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_1 , визначивши третіми особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , із вимогою про скасування права власності та заборони на нерухоме майно (том 1, а. с. 1-9, 61-65, 144-149, 162-166).

В обґрунтування заяви, із урахуванням уточнень від 10 червня 2021 року та 29 червня 2021 року, зазначено, що відповідно до договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 33-11.10.2019-2 від 11 жовтня 2019 року, ПАТ «АКБ «Новий» відступив шляхом продажу ТОВ «ФК «Есаймент», крім іншого, права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 53086 від 05 березня 2005 року, забезпеченням виконання якого виступає квартира АДРЕСА_1 , що підтверджуються договором іпотеки № 53086-3 від 05 березня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 320. Таким чином, ТОВ «ФК «Есаймент» на дату подання цього позову є кредитором ОСОБА_2 , іпотекодержателем та особою правомочною щодо заявлення позовних вимог, пов`язаних із договором іпотеки № 53086-3 від 05 березня 2005 pоку. Натомість, з аналізу Реєстру прав позивачу стало відомо, що спірна квартира наразі належить на праві власності № 36925864 від 12 червня 2020 року ОСОБА_1 . Досліджуючи ланцюг переходу права власності на спірну квартиру, позивачем було встановлено, що у 2015 році ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості в грошовому вигляді за договором позики у розмірі 931 404 гривень, посилаючись на ту обставину, що 25 червня 2009 року між ними було укладено договір позики, яким був порушений, а кошти не повернуті. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 затверджено текст мирової угоди, за якою право власності на квартиру АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_4 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року, за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Есаймент» як особа, права якої порушено вказаним судовим рішенням, вищевказану ухвалу суду скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. В подальшому, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року вказаний позов залишено без розгляду. Однак, після реєстрації, на підставі мирової угоди від 11 листопада 2016 року, права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 , останній її продав ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу 06 травня 2020 року, який, у свою чергу, в цей же день уклав договір позики на суму 1 300 000 гривень зі строком виконання 11 травня 2020 року та договір іпотеки на користь ОСОБА_6 , а вже 12 червня 2020 року в рахунок виконання договору вказаного договору передав спірну квартиру у власність ОСОБА_1 . Вказує на те, що всі указані маніпуляції зі спірною квартирою мали місце після того, як у 2015 році первісний кредитор (ПАТ «АКБ «Новий») ініціював судове провадження про звернення стягнення на спірну квартиру та послідуючі продажі, після початку оскарження мирової угоди про перехід права власності на спірну квартиру Новим кредитом (ТОВ «ФК «Есаймент») у 2020 році. 19 жовтня 2020 року ТОВ «ФК «Есаймент», з метою захисту власних прав, для відновлення права власності Іпотекодавця на спірну квартиру та у зв`язку із скасуванням судового рішення про затвердження мирової угоди про перехід права власності третій особі ( ОСОБА_4 ), подано заяву про скасування (права власності) № 228571455 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року в рамках справи 204/1885/15-п, де цього ж дня, отримано рішення про відмову у скасуванні № 54639195 з тих підстав, що наразі нерухоме майно 102 належить на праві власності № 36925864 від 12 червня 2020 року ОСОБА_1 . Зазначає, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року (з урахуванням ухвали від 22 січня 2015 року про виправлення описки) позовні вимоги АКБ «Новий» до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з початковою ціною предмету іпотеки 424 000 гривень, але не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року вказане збреше змінено в частині способу звернення стягнення та початкової ціни реалізації предмету іпотеки, зокрема шляхом надання ПАТ «АКБ «Новий» права продажу квартири від свого імені будь-якій особі покупцеві за початковою ціною продажу предмету іпотеки не нижче 909 000 гривень. У касаційному порядку рішення не переглядались, а тому наразі з приводу заявлених позовних вимог мається остаточне рішення суду. У зв`язку з відступленням права вимоги від ПАТ «АКБ «Новий» до ТОВ «ФК «Есаймент», у вказаній справі замінено сторону у справі та стягувача у виконавчому провадженні на правонаступника - ТОВ «ФК «Есаймент». Вважає, що відбулося порушення права позивача, як Іпотекодержателя в частині не визнання права на задоволення вимог за рахунок нерухомого майна - предмету іпотеки, оскільки наразі позивач позбавлений такої можливості через вибуття предмету іпотеки із власності Іпотекодавця. Крім того, наразі судове рішення про перехід права власності від Іпотекодавця до третьої особи ( ОСОБА_4 ) - скасоване. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов, у разі скасування судового рішення про затвердження мирової угоди (на підставі якої було проведено перехід права власності), на підставі якого до Реєстру прав внесено запис про припинення права, дія вказаного права підлягає відновленню з моменту вчинення запису, який припинено на підставі скасованого рішення суду. Тобто, всі права, набуті сторонами правочину та створені обов`язки за ним, не мають правового підґрунтя та не підлягають виконанню. За таких обставин позивач наполягає, що всі договори укладені після реєстрації права власності на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року у справі № 204/1885/15-ц про затвердження мирової угоди, є недійсними, оскільки їх недійсність встановлена законом, та відповідно до положень статті 215 ЦК України вони є нікчемними. Тому, прохає суд скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 52704702 від 17 червня 2020 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та скасувати запис про реєстрацію права власності та право власності ОСОБА_1 № 36925864 від 12 червня 2020 року шляхом його припинення; скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. про державну реєстрацію прав та обтяжень № 52161372 від 06 травня 2020 року про реєстрацію обтяження та скасувати заборону № 36427643 від 06 травня 2020 року на квартиру АДРЕСА_1 шляхом припинення запису; поновити запис про реєстрацію права власності та права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 11 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (том 1, а. с. 56).

23 листопада 2020 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 11 листопада 2020 року, позивачем усунуто (том 1, а. с. 58-97).

Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 00 хвилин 22 грудня 2020 року (том 1, а. с. 98), копія якої надіслана учасникам справи 03 грудня 2020 року за вихідним № 26136/20-вих/2/204/2052/20 (том 1, а. с. 99) та, яка отримана ОСОБА_4 , підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (том 1, а. с. 111). 17 грудня 2020 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт, яким ОСОБА_7 направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (том 1, а. с. 101). 12 січня 2021 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт, яким ОСОБА_1 направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (том 1, а. с. 113). 15 січня 2021 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт, яким ОСОБА_5 направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (том 1, а. с. 115). 05 січня 2021 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт, яким ОСОБА_2 направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (том 1, а. с. 116).

20 січня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Карнаушенка А.А., про поновлення строків на надання відзиву та відзив на позовну заяву (том 1, а. с. 208-239). В обґрунтування клопотання про поновлення строків зазначає, що копії ухвали суду про відкриття провадження у справі відповідач не отримував, а після його ознайомлення з матеріалами справи, він тривалий час здійснював пошук необхідних документів до подання відзиву, які знайшов лише напередодні його подання, а тому прохає суд надати йому можливість захистити право його клієнта, і не обмежувати останнього доступі до правосуддя. У відзиві на позовну заяву зазначає про те, що позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна. Так, 06 травня 2020 року між відповідачем та ОСОБА_5 було укладено договір позики на суму 1300000 гривень зі строком виконання до 11 травня 2020 року. Оскільки ОСОБА_5 не зміг у встановлений строк повернути суму боргу, то 12 червня 2020 року в рахунок виконання договору позики останній передав відповідачу спірну квартиру. Зазначає, що станом на час укладання договору у Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек записи про заборону на відчуження та про обтяження іпотекою спірної квартири відсутні. Вважає, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій ОСОБА_5 , тому у нього не може бути витребувано майно на підставі ст. 388 ЦК України. Більш того, вважає, що застосування положень ст. 23 Закону України «Про іпотеку» до вказаних правовідносин є несправедливим, оскільки набувач такого майна не повинен нести відповідальність за невиконання іншою особою прийнятих на себе зобов`язань, забезпечених заставою, ти більше, що відповідач не укладав з банківською установою відповідних договорів та не перебував із останньою в жодних правовідносинах, у момент відчуження такого майна в державних реєстрах відсутня інформація про обтяження заставою, відповідні записи вилучено з державних реєстрів, а ця інформація перевірялася нотаріусом під час посвідчення правочину, а тому вказане також має бути прийняте судом до уваги при кваліфікації правовідносин, що виникли між сторонами. Зазначає, що аналіз судової практики свідчить про те, що позови про звернення стягнення на предмет іпотеки, пред`являються до кінцевих набувачів фізичних осіб, для яких предмет спору (житловий будинок, квартира) є, як правило, єдиним місцем проживання. Натомість, в даному випадку ставить риторичне питання щодо доречності порівняння положення комерційного банку, який має фактично необмежений фінансовий ресурс, численні юридичні служби, зі становищем фізичної особи, яка придбала житло, не обтяжене іпотекою на момент посвідчення правочину, за даними державних реєстрів та, прохає суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

14 лютого 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла відповідь представника позивача ТОВ «Есаймент» - адвоката Черкавського Ю.С., на відзив (том. 2, а. с. 7-9), в якому він доводи відповідача вважає необґрунтованими, з огляду на наступне. Так, у 2015 році ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості в грошовому вигляді за договором позики у розмірі 931404 гривні, посилаючись на ту обставину, що 25 червня 2009 року між ними був укладений договір позики на, який був порушений, грошові кошти не виплачені. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 затверджено текст мирової угоди, за якою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_4 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року, за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Есаймент», як особа права якої порушено вказаним судовим рішенням, вищевказану ухвалу суду скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. В подальшому, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року вказаний позов залишено без розгляду. При цьому, вказує на те, що посилання у відзиві на відповідні правові висновки ВП ВС щодо необхідності застосування положень ст. ст. 387, 388 ЦК України, не заслуговують на увагу, так як у цій справі наявні інші фактичні обставини, а саме, у позивача, як у іпотекодержателя, відсутнє право на витребування іпотечного майна із чужого незаконного володіння на підставі положень ст. ст. 387, 388 ЦК України, оскільки кредитор є власником такого майна. Вказує, що перехід права власності на іпотечне майно розпочався саме після ухвали суду від 30 листопада 2015 року, але ключовим моментом є те, що дана ухвала була переглянута та скасована, а позовну заяву було залишено без розгляду. За таких умов, у разі скасування судового рішення на підставі якого до Реєстру прав внесено запис про припинення права, дія вказаного права підлягає відновленню з моменту вчинення запису, який припинено на підставі скасованого рішення суду. Разом з цим, зазначає, що дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Вважає, що сам факт придбання майна за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження не може беззаперечно свідчити про добросовісність особи, яка придбає таке майно. Натомість, правочин щодо відчуження іпотепкодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Тому, прохає суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представниця позивача ТОВ «Есаймент» - адвокатка Васюта К.С. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала їх задовольнити (том 2, а. с. 43-45).

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Карнаушенко А.А. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій прохав у задоволенні позову відмовити в повному (том 2, а. с. 41-42).

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (том 1, а. с. 240), в які прохав у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (том 1, а. с. 243), в які прохав у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (том 1, а. с. 241), в які прохав у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (том 1, а. с. 242), в які прохав у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали позовної заяви, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 05 березня 2005 року між АКБ «Новий» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 53086, за яким банком надано боржнику, строком з 05 березня 2005 року по 04 березня 2006 року, відновлювальну кредитну лінію на споживчі потреби у розмірі 40000 доларів США, зі сплатою 16 % річних (том 1, а. с. 13-16, 67-69). Пунктом 2.2 вказаного договору передбачено забезпечення зобов`язань боржника перед кредитором, зокрема, договором іпотеки квартири АДРЕСА_1 .

05 березня 2005 року між АКБ «Новий» та ОСОБА_3 у забезпечення своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором № 53086, укладено договір іпотеки № 53086-З (том 1, а. с. 18-23, 70-72), предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

05 липня 2005 року між АКБ «Новий» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору іпотеки № 53086-З від 05 березня 2005 року (том 1, а. с. 24, 73), за яким сторони погодили, що погашення кредити боржником здійснюється з щомісячною сплатою відсотків у розмірі 14 % річних не пізніше останнього робочого дня місяця при повному погашенні кредиту, зі сплатою всіх комісій та штрафних санкцій передбачених у кредитному договорі № 53086 від 05 березня 2005 року.

05 лютого 2006 року між АКБ «Новий» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 53086-З від 05 березня 2005 року (том 1, а. с. 25), за яким сторони погодили, що кредит наданий боржнику строком з 05 березня 2005 року по 05 березня 2007 року.

05 лютого 2006 року між АКБ «Новий» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 53086-З від 05 березня 2005 року (том 1, а. с. 26), за яким сторони погодили, що сума кредиту надана боржнику становить 100000 доларів США, терміном з 05 березня 2005 року по 05 березня 2007 року, із щомісячною сплатою відсотків у розмірі 14 % річних не пізніше останнього робочого дня місяця при повному погашенні кредиту, зі сплатою всіх комісій та штрафних санкцій передбачених у кредитному договорі № 53086 від 05 березня 2005 року. При цьому, вартість предмету іпотеки на момент укладання цього договору складає 808000 гривень.

09 лютого 2007 року між АКБ «Новий» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 53086-З від 05 березня 2005 року (том 1, а. с. 27, 74), за яким сторони погодили, що сума кредиту надана боржнику становить 150000 доларів США, терміном з 05 березня 2005 року по 03 березня 2008 року, із щомісячною сплатою відсотків у розмірі 14 % річних не пізніше останнього робочого дня місяця при повному погашенні кредиту, зі сплатою всіх комісій та штрафних санкцій передбачених у кредитному договорі № 53086 від 05 березня 2005 року. При цьому, вартість предмету іпотеки на момент укладання цього договору складає 909000 гривень.

17 липня 2008 року між АКБ «Новий» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 53086-З від 05 березня 2005 року (том 1, а. с. 28, 75), за яким сторони погодили, що сума кредиту надана боржнику становить 150000 доларів США, терміном з 05 березня 2005 року по 02 березня 2009 року, із щомісячною сплатою відсотків у розмірі 14 % річних не пізніше останнього робочого дня місяця при повному погашенні кредиту, зі сплатою всіх комісій та штрафних санкцій передбачених у кредитному договорі № 53086 від 05 березня 2005 року.

04 березня 2009 року між АКБ «Новий» та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 53086-З від 05 березня 2005 року (том 1, а. с. 29), за яким сторони погодили, що сума кредиту надана боржнику становить 150000 доларів США, терміном з 05 березня 2005 року по 03 вересня 2009 року, із щомісячною сплатою відсотків у розмірі 14 % річних не пізніше останнього робочого дня місяця при повному погашенні кредиту, зі сплатою всіх комісій та штрафних санкцій передбачених у кредитному договорі № 53086 від 05 березня 2005 року.

Додатковою угодою від 03 вересня 2009 року до кредитного договору № 53086 від 05 березня 2005 року (том 1, а. с. 17) сторонами було погоджено зміни до нього, відповідно до яких банком надано боржнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі потреби у сумі 150000 доларів США строком з 09 червня 2007 року по 17 вересня 2009 року.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року у справі № 419/7876/12 позовну заяву ПАТ «АКБ «НОВИЙ» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, задоволено частково (том 1, а. с. 32-39, 78-85). В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на споживчі потреби № 53086 від 05 березня 2005 року, укладеному між ПАТ «АКБ «НОВИЙ» та ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_1), у розмірі 196639,03 доларів США, що по курсу НБУ становить 1571735 гривень, яка складається із: заборгованості по основній сумі боргу - 149942,62 доларів США, що по курсу НБУ становить 1198491 гривень 37 копійок; заборгованості по сплаті відсотків за період з 31 липня 2009 року по 29 листопада 2011 року - 46696,41 доларів США, що по курсу НБУ становить 373244 гривень 41 копійка; заборгованості по комісії за період з 30 серпня 2009 року по 29 листопад 2011 року за користування кредитом - 25615 гривень, звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №53086-З від 05 березня 2005 року - квартиру АДРЕСА_1, у складі: в житловому будинку літ. «Д-1», квартира 8-а, яка складається з: 1-1 сходи, 1-2 підвал, 1,7 - коридор, 2-кладова, 3-кухня, 4,6,8,9,10 - житлові, 5-санвузол, ганок, загальною площею 145,4 кв. м., житловою площею 93,6 кв. м., що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_1 ), шляхом продажу Банком вказаного предмету іпотеки, з укладанням від імені ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_2), договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та надання Банку всіх повноважень необхідних для продажу предмету іпотеки, з початковою ціною предмета іпотеки 424000 гривень, але не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року (том. 1, а. с. 40-41, 86-87), рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року у справі № 419/7876/12 в частині визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки та початкової ціни предмету іпотеки змінено та, викладено його у наступній редакції: «Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 шляхом надання публічному акціонерному товариству «Акціонерний комерційний банк «Новий» права продажу квартири від свого імені будь-якій особі - покупцеві за початковою ціною продажу предмету іпотеки не нижче 909 000,00 грн.».

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2020 року у справі № 419/7876/12 задоволено заяву ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент», стягувач ПАТ «АКБ «НОВИЙ», боржники - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про заміну сторони у справі та стягувача у виконавчому провадженні. Замінено вибулого стягувача ПАТ «АКБ «Новий» (, місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького (Карла Маркса), буд.93) на Правонаступника - ТОВ «ФК «ЕСАЙМЕНТ» (, місцезнаходження: 03035, м.Київ, Солом`янська площа, буд. 2, офіс 701), у цивільній справі № 419/7876/12 за позовною заявою ПАТ «АКБ «Новий» до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, судом встановлено, а сторонами не оспорено, що предметом розгляду цивільної справи № 419/7876/12 був кредитний договір № 53086 від 05 березня 2005 року, що укладений між АКБ «Новий» та ОСОБА_2 та, договір іпотеки № 53086-З від 05 березня 2005 року, що укладений між АКБ «Новий» та ОСОБА_3 .

Крім того, судом встановлено, а стороною відповідача не спростовано, що вказаними рішенням суду в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 53086 від 05 березня 2005 року стягнуто предмет іпотеки, яким є оспорювана квартира.

30 листопада 2015 року ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 204/1885/15-ц затверджено текст мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (том 1, а. с. 47, 91), за якою право власності на квартиру АДРЕСА_2 визнано за ОСОБА_4 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у справі № 204/1885/15-ц ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи (том 1, а. с. 48, 92-93).

Судом встановлено, а стороною відповідача не спростовано, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2020 року у справі № 204/1885/15-ц позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення боргу залишено без розгляду.

19 жовтня 2020 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Одринською О.В. винесено рішення № 54639195 про відмову у скасуванні запису про право власності за № 36925864 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстровим № 101 (том 1, а. с. 49-50, 94 та на звороті) з тих підстав, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 жовтня 2020 року (том 1, а. с. 30-31, 76-77), право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 червня 2020 року право власності на об`єкт нерухомого мана № 101 (спірну квартиру) зареєстровано за № 36925864 за ОСОБА_1 на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 52704702 від 17 червня 2020 року (том 1, а. с. 223).

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а стороною відповідача не спростовано того, що 05 березня 2005 року між АКБ «Новий» та ОСОБА_3 у забезпечення своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором № 53086, укладено договір іпотеки № 53086-З (том 1, а. с. 18-23, 70-72), предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

При цьому, ч. 3 ст. 12 цього Закону визначено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним, крім договору купівлі-продажу, укладеного у процесі приватизації єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, до складу якого входить таке майно.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 шляхом надання згоди на затвердження мирової угоди у справі № 204/1885/15-ц від 30 листопада 2015 року відчужив без згоди іпотекодержателя спірну квартиру, яка є предметом договору іпотеки, що безпосередньо, в подальшому і стало підставою для скасування цієї ухвали суду.

При цьому, оскільки, мирова угода, на підставі якої спірна квартира вибула з власності ОСОБА_3 та право власності на яку було визнано за ОСОБА_4 , скасована, то вказане свідчить про втрату юридичної сили судовим рішенням, яким визнано право власності за ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно.

Скасування рішення суду про визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 є наслідком припинення в останнього речового права, визнаного цим рішенням, а відтак є самостійною підставою, яка не підлягає встановленню окремим рішенням суду, для скасування рішення про державну реєстрацію права власності та права власності за ОСОБА_8 , що в свою чергу є підставою для поновлення державним реєстратором запису про право власності на спірне майно за попереднім власником, тобто ОСОБА_3 , а відтак вказана вимога не підлягає задоволенню.

Разом з цим, суд зазначає, що оскільки рішення суду, на підставі якого ОСОБА_4 було набуто у власність спірну квартиру, яку в подальшому, за договором купівлі-продажу було відчужено ОСОБА_5 , а тим, в свою чергу, укладено з ОСОБА_1 договір позики, забезпеченням виконання якого є іпотека спірної квартири, та як наслідок не виконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов`язань, зокрема з повернення протягом 5 днів позики у розмірі 1300000 гривень (06 травня 2020 року дата укладання договору позики, а 11 травня 2020 року строк повернення боргу за ним), задоволення вимог іпотекодержателя ( ОСОБА_1 ) шляхом реєстрації за ним права власності на спірну квартиру, було вчинено без згоди іпотекодержателя, що в силу закону є недійсним та, в подальшому було скасовано, то вказані правочини про перехід справа власності на спірну квартиру є недійсними з моменту їх вчинення, в силу закону та, відповідно до вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемними, а відтак визнання їх недійсним судом не вимагається.

При цьому, суд зазначає про те, що не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо добросовісності набуття права власності на спірну квартиру відповідачем, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Так, судом встановлено, а стороною відповідача не спростовано того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року у справі № 419/7876/12, яке змінено постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року в частині визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки та початкової ціни предмету іпотеки, задоволено позовні вимоги ПАТ «АКБ «Новий» про стягнення заборгованості за кредитним договором на споживчі потреби № 53086 від 05 березня 2005 року, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є спірна квартира.

У своїй постанові від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 Верховного Суду зробив висновок про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19.

Однак, не дивлячись на наявність судового рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є спірна квартира, ОСОБА_7 та іншими особами було здійснено низку дій щодо вибуття з його права власності спірної квартири, яка є предметом іпотеки, без згоди на те іпотекодержателя та з метою унеможливлення виконання рішення суду щодо звернення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на спірне майно третіми особами, в тому рахунку, і в період апеляційного оскарження ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що, в свою чергу, безпосередньо вказує на не добросовісність набувачів.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у справі № 204/1885/15-ц ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , на підставі якої відбулося вибуття з права власності ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 спірної квартири, скасовано, приймаючи до уваги те, що подальші правочини щодо переходу права власності на спірну квартиру є недійсними в силу закону, а відтак нікчемними, суд доходить висновку, що вказане нерухоме майно за вищенаведених обставин вибуло з володіння позивача незаконно, через що право позивача порушене та підлягає судовому захисту, тому суд вважає, що позовні вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 52704702 від 17 червня 2020 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_1 шляхом скасування відповідно запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 329 ЦК України визначено, що юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

У своєму рішенні ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» нагадав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Крім того, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 346 ЦК України, право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог п. 1-3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року), відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

З огляду на викладене, позовна вимога про припинення права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 102, та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності ОСОБА_1 на дану квартиру, внесений 12 червня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М., номер запису про право власності 36925864, не є такою, що відповідає належному способу захисту, а тому не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а відтак, вказана вимога не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96).

ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, наявність рішення суду, яке набрало законної сили щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в даному випадку рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння), а також про скасування державної реєстрації права власності є достатньою підставою для внесення відповідного запису до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Разом з цим, позовні вимоги позивача про поновлення запису про реєстрацію права власності та права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, оскільки чинним законодавством визначено порядок проведення такої реєстрації та внесення відповідного запису про державну реєстрацію права власності до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису і повноваження на здійснення зазначених дій покладено законом на відповідного державного реєстратора.

Крім того, відповідно до вищенаведених положень чинного законодавства захисту підлягають вже порушені, оспорювані або не визнані права особи, при цьому позивачем не надано доказів того, що йому безпідставно відмовлено у здійсненні реєстрації за ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру, зважаючи на встановлені при розгляді даної справи обставини незаконного вибуття цього майна з його власності, тому ці вимоги заявлені ним у даній справі передчасно.

Щодо позовних вимог про скасування заборони на нерухоме майно шляхом припинення запису № 36427643 від 06 травня 2020 року та скасування рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. про державну реєстрацію прав та обтяжень № 52161372 від 06 травня 2020 року про реєстрацію обтяження, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1. ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснюється державним реєстратором, яким відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є також і державний виконавець.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру (при цьому, суд звертає увагу на те, що за змістом положень Постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 1993 року №15 «Про затвердження порядку ведення державного земельного кадастру», чинного станом на кінець 2008 року, Державний земельний кадастр включає дані реєстрації права власності, права користування земельною ділянкою) та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Отже, державний реєстратор при внесенні записів до державного реєстру, здійснює перевірку наданих документів та використовує відомості інших державних реєстрів.

При цьому, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Отже, для вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо майна необхідною умовою є першочергове звернення з відповідною заявою до державного реєстратора.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що арешт на квартиру АДРЕСА_2 було накладено на підставі договору іпотеки (який є недійсним в силу закону, а відтак нікчемним), що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 06 травня 2020 року (том. 1, а. с. 213-217), на підставі якого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. 06 травня 2020 року внесено запис про обтяження майна № 36427643.

Однак, позивачем не надано суду жодних доказів того, що йому безпідставно відмовлено у скасуванні арешту (припинення обтяження) нерухомого майна як державним реєстратором, так і приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М., через що суд доходить висновку про те, що ці вимоги заявлені ним у даній справі передчасно.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовною заявою позивачем було заявлено три вимоги немайнового характеру та сплачено судовий збір у сумі 6306 гривень.

Оскільки судом задоволено одну вимогу немайнового характеру (скасування рішення про реєстрацію права власності), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2102 гривень за цю вимогу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» (01021, м. Київ, вул. Коловський узвіз, буд. 7, пов. 5; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), треті особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_5 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_6 ), про скасування права власності та заборони на нерухоме майно задовольнити частково.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 52704702 від 17 червня 2020 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру за адресою: АДРЕСА_8 , яка знаходиться в житловому будинку літ. Д-1, та складається з: І-1 сходи, І-2 підвал, 1,7 коридори, 2 кладова, 3- кухня, 4, 6, 8, 9, 10 житлові кімнати, 5 - санвузол, загальною площею 145 кв. м., житловою площею 93,6 кв. м. (реєстраційний номер 102) за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» судовий збір у сумі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи, які не були присутніми у судовому засіданні, його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи, які не були присутніми у судовому засіданні, його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна