Справа № 344/1557/22
Провадження № 22-ц/4808/1201/22
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Барков
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Луганської В. М.,

Томин О. О.,

секретар Кузів А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2022 року в складі судді Бабій О. М., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого складено 22 серпня 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про зобов`язання повернути грошові кошти, які сплачені за послуги централізованого опалення, шляхом зарахування суми переплати в рахунок майбутніх платежів, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просила зобов`язати відповідача Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» повернути сплачені 11 215 грн. за послуги централізованого опалення, яке спожили інші споживачі будинку по АДРЕСА_1 в період з 01 січня 2019 року по листопад 2021 року включно, шляхом зарахування суми переплати в рахунок майбутніх платежів, відобразити суму переплати у рахунок на послуги з теплопостачання за місяць в якому прийнято рішення; вирішити питання про відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн; зобов`язати у платіжках на оплату послуг централізованого опалення вказувати кількість тепла спожитого за місяць будинком та розрахункову кількість тепла спожитого квартирою АДРЕСА_2 .

Позов обґрунтовувала тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_2 . Послуги з постачання централізованого опалення надає відповідач ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго». Будинок перебуває в управлінні обслуговуючого кооперативу «Авіатор-52». На першому поверсі будинку розміщені нежитлові приміщення, які належать ТзОВ «ЮТІМ», ТзОВ «СЕТІ», ТзОВ «Денталія». Все спожите тепло будинком обліковується єдиним загальнобудинковим вузлом обліку теплової енергії, окремі прилади обліку теплової енергії спожитої за опалення місць загального користування відсутні. Не обладнані лічильниками обліку тепла і юридичні особи приміщення яких є вбудованими, крім ТзОВ «ЮТІМ». Починаючи з 2005 року у вісімнадцяти квартирах будинку встановлене автономне опалення. Також 15 жовтня 2004 року від центрального опалення відключено і ТзОВ «СЕТІ». Все використане на обігрів житлових та нежитлових приміщень тепло розподіляється відповідачем наступним чином: 97,42% спожитого тепла зараховується на обігрів житлових приміщень будинку, 2,58% спожитого тепла зараховується на обігрів нежитлових приміщень фірми «Денталія». Проектне теплове навантаження на житловий будинок становить 0,20923 Гкал/год та розрахункова кількість теплової енергії на опалення будинку складає 416 Гкал. У порушення вимог 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» відповідач відмовляється розподіляти теплову енергію на опалення місць загального користування на споживачів з індивідуальним опаленням.

22 листопада 2021 року Головним управлінням Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області проведено позаплановий захід державного нагляду щодо додержання відповідачем вимог законодавства у сфері захисту прав споживачів, яким встановлено порушення пунктів 3, 4 Договору про надання послуг централізованого опалення та підігріву води від 12 грудня 2012 року зі змінами, пункту 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». За результатами перевірки та з метою припинення порушень законодавства про захист прав споживачів ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надано припис до акту перевірки з вимогою здійснити перерахунок за послуги централізованого опалення споживачу ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2018 року по 24 січня 2019 року шляхом зняття з нарахування вартості теплової енергії на опалення місць загального користування, яку використали споживачі з індивідуальними системами опалення та юридичні споживачі. Однак, станом на 17 січня 2022 року припис не виконано.

Враховуючи дані про максимальне теплове навантаження будинку в рік (416 Г/кал), площу житлових та нежитлових приміщень, які опалювались централізовано на дату розрахунку проектного теплового навантаження (4313,4 кв.м) норма споживання теплової енергії на центральне опалення 1 кв.м в рік становить 0,09644 Гкал (416/4313,4). Опалювальна площа квартири АДРЕСА_3 складає 59 м2, отже максимальне теплове навантаження квартири в рік складає 5,69 Г/кал, або 1,37 % від загальнобудинкового проектного теплового навантаження. Таким чином, кількість спожитого тепла квартирою АДРЕСА_3 за 2019 рік становить 3,396 Г/кал, за 2020 рік 3,778 Г/кал, за одинадцять місяців 2021 року 3,983 Г/кал, або 11,067 Г/кал за два роки і одинадцять місяців. Натомість, надавач послуг зобов`язав її сплатити за 18,747 Г/гал, в тому числі за 2019 рік за 6,085 Г/гал, за 2020 рік 6,228 Г/гал, за одинадцять місяців 2021 рік 6,43 Г/гал, що більше від спожитої послуги на 7,68 Г/гал. Отже, відповідач протиправно зобов`язав її оплачувати за послугу теплопостачання, спожиту іншими споживачами, чим завдав збитків за два роки і одинадцять місяців на суму 11 215 грн.

Зважаючи на те, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» свідомо порушило умови договору, з вини підприємства вона впродовж трьох років шукає справедливості, змушена оплачувати послуги, які споживали інші споживачі, тому із посиланням на ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 23 ЦК України вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Посилаючись на вказані обставини позивачка просила задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду частково скасувати та зобов`язати ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» повернути сплачені 11 215 грн. за послуги централізованого опалення, яке спожили інші споживачі будинку по АДРЕСА_1 в період з 01 січня 2019 року по листопад 2021 року включно, шляхом зарахування суми переплати в рахунок майбутніх платежів, відобразити суму переплати у рахунок на послуги з теплопостачання за місяць в якому прийнято рішення та вирішити питання про відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги роз`яснення Міністерства розвитку громад та територій України, надане на її звернення, про те, що правовідносини між споживачами, який встановив автономне опалення з одного боку та теплопостачальною організацією з іншого боку, врегульовані законодавством та що п. 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затвердженні постановою КМУ № 630 повинна діяти у спірний період, зокрема, і при відсутності спеціальної Методики. Натомість рішення мотивоване виконанням припису Держпродспоживсужби, хоча вона не заявляла про виконання припису, який між іншим, виконаний неправильно. Позовні вимоги стосуються періоду не охопленого приписом, але охопленого перевіркою та порушення встановлено за весь період перевірки.

Помилковим, на думку апелянтки, є висновок місцевого суду про те, що її розрахунок ґрунтується на невірних принципах однакого споживання теплової енергії на 1 м2 приміщеннями з централізованим та автономним опаленням. Вона неодноразово наголошувала, що погодиться з більш точними розрахунками, які надасть відповідач. Проте, суд не створив умов для всебічного і повного дослідження доказів і обставин справи, не витребував у відповідача для перевірки підстави, що дають право відповідачу не нараховувати за опалення місць загального користування споживачам з індивідуальним опаленням, а зобов`язувати, зокрема, її оплачувати за них. Також не витребувано судом у відповідача його розрахунку чи пояснень щодо цифрових даних, з чим саме відповідач не погоджується.

Також вказує, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного суду України, викладені у справі № 6-1706цс15 та у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2022 року у справі №311/3489/18.

У доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції фактично спростував встановлені Головним управлінням Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області порушення відповідача поза судовим процесом, оскільки ДМП «Івано-Франківськтеплокомкненерго» не оскаржувало результати перевірки Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області.

Крім того, у порушення вимог статей 11, 13 ЦПК України місцевий суд не розглянув справу по суті заявлених вимог, вийшов за межі позовних вимог, зазначивши в оскаржуваному рішенні, що ОСОБА_1 позивається до ДМП «Івано-Франківськтеплокомкненерго» про зобов`язання повернути грошові кошти, які сплачені за послуги централізованого опалення та відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ДМП «Івано-Франківськтеплокомкненерго»покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції в частині зобов`язаня відповідача вказувати у платіжках на оплату послуг централізованого опалення кількість тепла спожитого за місяць будинком та розрахункову кількість тепла спожитого квартирою АДРЕСА_2 не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника відповідача ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» Дикун І. О., яка просила залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, скасувати та задовольнити позовні вимоги частково з таких підстав.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволення позовних вимог суд виходив з того, що до 30 листопада 2021 року відповідач здійснював нарахування згідно з пунктом 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до якого, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. Тобто, для визначення обсягу теплової енергії витраченої на опалення окремого приміщення з централізованим опаленням обсяг теплової енергії спожитий будинком згідно показників теплового лічильника ділиться на сумарну опалювальну площу квартир з централізованим опаленням та множиться на площу конкретної квартири. Наданий позичкою розрахунок за послугу теплопостачання є неправильним та ґрунтується на невірних принципах однакого споживання теплової енергії на 1 м2 приміщеннями з централізованим та автономним опаленням. Позивачкою не доведено факт завдання їй моральної шкоди відповідачем.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли з приводу постачання теплової енергії, які регулюються законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила), Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 (далі Методика № 359), якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Тлумачення частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно із пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 цього Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10 цього Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та договорів, оформлених на підставі типових договорів про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі Правила № 630) визначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.

Згідно з пунктом 28 Правил № 630 споживачі, які відмовились від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення.

Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 затверджена Методика розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, якою встановлений порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами (пункт 1.2. Методики).

Згідно з пунктом 2.1.4 Методики загальна кількість теплової енергії на опалення місць загального користування складається з двох показників, які підсумовуються між собою, а саме: з кількості теплової енергії на опалення кожного окремого приміщення місць загального користування та утрат теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними у підвалі або на горищі. При ненаданні послуги з опалення місць загального користування залишається друга частина формули, згідно якої здійснюється нарахування за втрати теплової енергії розподільчими трубопроводами опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі. Тобто, якщо один з показників дорівнює нулю, то нарахована платня складається з другого показника.

Як передбачено шостим розділом «Посібника та доповнення до Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд…» КТМ 204 Україна 244-94, затвердженим Наказом Держбуду України від 30 лютого 2001 року № 82, втрати теплової енергії на ділянці мережі від межі розподілу до місця установки опалювальних приладів відноситься до втрат абонента (споживача). Тому співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.

Тому власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від такої участі (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2020 року в справі № 311/3489/18, провадження № 61-22793 св 19).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» у будівлях обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку, розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої четвертої цієї статті.

Споживачам, приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами розподілювачами теплової енергії/вузлами розподільного обліку витрати теплоносія (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), обсяг спожитої теплової енергії визначається за їхніми показаннями відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, але не менше мінімальної частки середнього питомого споживання теплової енергії серед інших споживачів у будівлі відповідно до пункту 5 частини другої статті 10 Закону «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачено, що до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10 Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі.

Відповідно до пункту 1.2 Методики № 359, ця методика встановлює порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування (далі МЗК) у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами.

Згідно із пунктом 2.1.4 Методики № 359, у разі часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку теплової енергії та відсутності приладів обліку теплової енергії на місця загального користування, витрати теплової енергії на опалення міць загального користування визначаються розрахунком за формулами, наведеними в пункті 2.1.

Загальна кількість теплової енергії на опалення МЗК визначається за формулою:

??МЗК = SQМЗКК + ??втр., (2.3)

де SQМЗКК кількість теплової енергії на опалення окремого к-того приміщення МЗК, Гкал;

Qвтр. утрати теплової енергії розподільчими трубопроводами системи опалення будинку, прокладеними в підвалі або на горищі (розраховується за СНиП 2.04.05-91 «Отопление, вентиляция и кондиционирование», Приложение 12, 1991г.).

При цьому, відповідно до пункту 1.4. Методики № 359 кількість теплової енергії на опалення місць загального користування окремо не визначається, а входить до загальної кількості теплової енергії, виставленої до плати за опалення у таких випадках: якщо в багатоквартирному будинку незалежно від наявності або відсутності загальнобудинкового обліку теплової енергії відсутні суб`єкти господарювання, помешкання з індивідуальним опаленням, усі житлові квартири не обладнані приладами обліку витрат теплової енергії на опалення.

Оскільки, деякі приміщення (квартири) будинку за адресою: АДРЕСА_1 оснащені автономним опаленням та наявні суб`єкти господарювання, то витрати теплової енергії на опалення місць загального користування повинні визначатись за формулами наведеними в пункті 2 Методики № 359.

Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 8 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України прийнято наказ № 315 від 22 листопада 2018 року, яким затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (далі Методика № 315).

Ця методика встановлює порядок визначення обсягів спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції); обсягів холодної, гарячої води, витраченої на загальнобудинкові потреби; обсягів холодної та гарячої води, спожитої споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку; порядок розподілу обсягів спожитих комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, визначає вимоги до приладів-розподілювачів теплової енергії, поправкові коефіцієнти для розподілу обсягу спожитої теплової енергії між окремими споживачами у будівлях, оснащених вузлами комерційного обліку теплової енергії та/або гарячої, та/або холодної води, де налічуються два та більше споживачів (пункт 1 Методики № 315).

Відповідно до Закону України від 24.06.2004 № 1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 1875-ІV) мешканці багатоквартирних будинків-споживачі отримають комунальні послуги: з централізованого опалення; з централізованого постачання гарячої води; з централізованого водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).

Закон України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 2189-VIII) введений в дію у повному обсязі з 01 травня 2019 року. З цієї дати визнано такими, що втратив чинність Закон № 1875-ІV.

Відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Закону № 2189-VIII, на виконання яких розроблена та затверджена Методика № 315, комунальними послугами є, зокрема, послуги: з постачання теплової енергії; з постачання гарячої води; з централізованого водопостачання; з централізованого водовідведення.

Підприємства тепло-, водопостачання та водовідведення надавали комунальні послуги та нараховували плату за них відповідно до вимог Закону № 1875-ІV та Правил № 630.

Відповідно до вимог пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2189-VIII договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Сторони в судовому засіданні апеляційного суду підтвердили, що договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за правилами, визначеними Законом № 2189-VIII, укладений між ним 01 грудня 2021 року.

Відтак, у спірний період залишався чинним та продовжував діяти договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, який був укладений між сторонами до введення в дію Закону № 2189-VIII, та до вказаного договору не передбачено можливості застосування виконавцями послуг Методики № 315.

Отже, вихиходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм, апеляційний суд вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення Правил № 630 та Методики № 359.

Разом з тим, розподіл між споживачами обсягу спожитих у будинку за адресою: АДРЕСА_1 послуг відповідач здійснював лише серед споживачів під`єднаних до загальнобудинкової системи опалення без застосування Методики № 359.

Окремих засобів обліку теплової енергії для визначення обсягу спожитої теплової енергії на опалення місць загального користування у будинку позивачки не має.

У правовій позиції, викладеної у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 159/6776/18, Касаційний цивільний суд Верховного Суду дійшов таких висновків:

«Відповідно до пункту 12 вказаних Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі квартири за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування. У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку.

Підпунктом 2.1.1. пункту 2.1. Методики встановлено можливість визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування за показами приладу обліку, лише у разі якщо системою будинкового обліку передбачено окремий прилад обліку теплової енергії, спожитої на опалення місць загального користування; у інших випадках - визначення кількості теплової енергії проводиться розрахунковим способом, за формулами, зазначеними у пунктах 2.1.-2.2. Методики.

Так, згідно з пунктом 2 частини другої, частини шостої статті 10 Закону обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.

Відповідно, попередню редакцію пункту 12 Правил доповнено частиною третьою, в якій зазначено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку та які не передали виконавцю показання квартирних засобів обліку теплової енергії, оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат тепла за показаннями усіх квартирних засобів обліку.

Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що для споживачів, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, кількість теплової енергії спожитої на опалення місць загального користування для її оплати, визначалась згідно з пунктами 2.1.-2.2. Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків АДРЕСА_4 .»

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що відповідач у спірний період мав застосовувати Методику № 359 для розрахунку кількості теплової енергії, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення оплати за їх опалення для всіх споживачів, які користуються цими місцями.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка надала розрахунок зайво сплачених сум за опалення місць загального користування, який не може бути прийнятий судом в основу рішення, оскільки виконаний без застосування Методики № 359, яка передбачає розрахунок витрат на опалення МЗК за формулами, у яких врахована наявність квартирних лічильників, опалювальна площа МЗК, теплова потужність системи опалення, температура повітря в приміщенні та середньомісячна температура на вулиці, тощо.

Апеляційним судом було зобов`язано відповідача надати такий розрахунок, який також виконано без застосування Методики № 359.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що у нього відсутня можливість надати всі необхідні дані для проведення цього розрахунку судом.

Тому враховуючи вищенаведене, а також те, що на виконання припису Управління захисту споживачів Головного Управління Держпродспоживслужби України в Івано-Франківській області від 22 листопада 2021 року відповідач перерахував вартість наданих послуг з опалення за січень 2019 року, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги в цій частині необхідно задовольнити частково зобов`язавши відповідача перерахувати ОСОБА_1 вартість послуг з централізованого опалення, наданих за адресою: АДРЕСА_5 за період з 01 лютого 2019 року по 30 листопада 2021 року виходячи з положень Методики № 359 із зарахуванням суми переплати в рахунок майбутніх платежів.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

Як на підставу для задоволення цих позовних вимог позивачка посилалася на ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 23 ЦК України.

Проте, відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом, що не є предметом судового розгляду. Тому з цих підстав позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Але, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року в справі № 607/11755/20 (провадження № 61-13672св21).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» сааме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. Постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а сааме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 212/7628/21 (провадження № 61-7265св22) зазначено, що «тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина перша та друга статті 23 ЦК України). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку висновку про порушення відповідачем своїми діями (бездіяльністю) прав позивачки, її позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими.

Враховуючи тривалість та характер порушення прав позивачки внаслідок яких вона зазнала майнових втрат, вимушеність змін у звичайному укладі життя для поновлення своїх прав, обставини справи, а також враховуючи глибину та ступінь моральних і фізичних страждань позивачки та вимоги розумності і справедливості, апеляційний суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити також частково та у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на користь позивачки 1 000 грн.

З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання повернути грошові кошти, які сплачені за послуги централізованого опалення, шляхом зарахування суми переплати в рахунок майбутніх платежів, відшкодування моральної шкоди скасувати.

Позовни вимоги ОСОБА_1 до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про зобов`язання повернути грошові кошти, які сплачені за послуги централізованого опалення, шляхом зарахування суми переплати в рахунок майбутніх платежів та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Зобов`язати Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» перерахувати ОСОБА_1 вартість послуг з централізованого опалення, наданих за адресою: АДРЕСА_5 за період з 01 лютого 2019 року по 30 листопада 2021 року виходячи з положень Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженої Наказом Мінбуду України від 31 жовтня 2006 року № 359 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 листопада 2006 року за № 1237/13111 із зарахуванням суми переплати в рахунок майбутніх платежів.

Стягнути з Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» на користь ОСОБА_1 1 000 (одну тисячу) грн. у відшкодування моральної шкоди.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2022 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

О. О. Томин