Номер провадження: 22-ц/813/6720/22
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою адвоката Тетері Світлани Ігорівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» на рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 02 грудня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» про визнання незаконними наказів про звільнення, про скасування наказу про звільнення,

ВСТАНОВИВ:

03.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовними вимогами про визнання незаконним наказу про звільнення, про скасування наказу про звільнення. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 12 серпня 2020 року був ознайомлений з наказом N 35-к від 10 серпня 2020 року про його звільнення з ТОВ ЛДКУ, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та одночасно отримав трудову книжку. Позивач вказує про те, що Генеральний директор ТОВ ЛДКУ, діяв прямо всупереч ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а саме видав наказ про його звільнення в період його тимчасової непрацездатності (позивач знаходився на лікарняному в період, з 10 серпня 2020 року включно по 14 серпня 2020 року), тобто наказ N 35-к від 10 серпня 2020 року про його звільнення є незаконним (т. 1, а.с. 1-8).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеса від 02 грудня 2021 року позовні вимоги вирішено задовольнити в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Тетеря Світлана Ігорівна в інтересах ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просила суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що наказ ТОВ «ЛДК Україна» № 35 від 10.08.2020 року було скасовано товариством шляхом видання наказу № 39 від 09.09.2020 року, що в свою чергу свідчить про відсутність спору між сторонами щодо зазначеного наказу та є підставою для закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним вказаного наказу відповідно до п. 2 ч. 1ст. 255 ЦПК України, посилаючись на правові висновки Верховного Суду України в постановах від 09.12.2020 року у справах № 759/19492/18, 376/2724/17. Апелянт також стверджує, що суд першої інстанції мав би повернути ОСОБА_1 заяву про зміну предмета спору від 12 червня 2021 року без її прийняття до розгляду як таку, що була подана з порушенням ч.3 ст. 49 ЦПК України, оскільки в зазначеній заяві Стояновим було змінено не лише предмет позову, а й підстави. Окрім того, на думку апелянта, позивачем звернувшись до суду із про скасування наказу ТОВ «ЛДК Україна» № 40 від 09.09.2020 року, було пропущено встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк для оскарження відповідного наказу та не наведено поважних причин даного пропуску.

06.06.2020 ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. Позивач зазначає, що фактично два накази від 10.08.2020 та від 09.09.2020 про звільнення з посади є тотожними стосовно один одного як за змістом та і за текстом. Отже, обставини, на яких ґрунтувались позовні вимоги як на момент подання позову 03.09.2020, так і на 06.06.2020 не змінювались та не змінились. Незмінними залишились і підстави позову. При цьому відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 13.03.2018 в справі № 916/1764/17, в якій зазначено, що якщо між сторонами у випадку припинення існування предмета спору залишились неврегульовані питання, то залишення спірних правовідносин унеможливлює припинення провадження в справі. Фактично позивач був двічі притягнений до відповідальності за одним і тим самим фактом. Одночасно підстави та предмет позову в даній справі не змінювались. Позивачем в строк, передбачений ч. 3 ст. 49 ЦПК України було подано заяву про зміну предмету позову, а саме до закінчення підготовчого засідання в справі. В цілому позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить суд залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

17.11.2022 позивач направив на електронну пошту апеляційного суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

08.11.2022 представник апелянта направила на електронну адресу апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи. Своє клопотання представник обґрунтовувала введенням воєнного стану, збільшення кількості ракетних обстрілів та ракетних ударів, що спричинило пошкодження низки об`єктів критичної інфраструктури та застосування постійних віялових та аварійних відключень електроенергії, а також призупиненням розгляду цивільних справ за участю сторін. Тому представник просила відкласти розгляд справи на іншу дату, в яку можлива особиста участь представника апелянта в судовому засіданні .

Дослідивши клопотання апелянта про відкладення розгляду справи апеляційний суд зауважує, що відповідно до п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства (далі Правила), затверджених рішенням Ради суддів України № 14 від 28.02.2020 (https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/1/) суд повідомляє сторони та їх представників шляхом надіслання судової повістки, смс-повідомлення, листом, телефоном, факсом чи електронною поштою. Крім того, суд має право визнати сторону повідомленою з використанням електронного Списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду у разі якщо за обставинами справи вказана сторона ініціювала відповідну стадію процесу (подавала позов, апеляційну скаргу), або була присутня в судовому засіданні, або не була присутня в судовому засіданні, проте достеменно знала про його призначення, зокрема, подавала клопотання про його відкладення. Коли суд приймає рішення щодо сповіщення учасників справи, за потреби він також встановлює, яка саме сторона повинна виконати ту чи іншу процесуальну дію, та визначає строк, у який вона повинна це зробити.

Ані апелянт, ані його представник не скористались правом, наданим ст. 212 ЦПК України та не заявляли клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

В клопотанні про відкладення розгляду справи апелянт не навів обґрунтованих та переконливих доводів щодо необхідності його особистої участі в судовому засіданні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи встановлені обставини та оскільки апелянт є ініціатором процесу на даній стадії, що покладає на нього відповідний обсяг процесуальних обов`язків та процесуальних ризиків у випадку вчинення/не вчинення відповідних процесуальних дій, враховуючи наявні матеріали справи, так як апелянту була надана можливість подання до суду апеляційної інстанції пояснень в тому числі в письмовій формі, можливістю прийняти участь у відеоконференції він не скористався, апеляційний суд відхилив клопотання та вирішив розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого апелянта. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що:

у разі заперечення працівника (позивача) щодо вчинення дисциплінарного проступку, факт його вчинення (порушення трудової дисципліни та винність дій працівника) повинен бути доведений в суді роботодавцем (відповідачем). Представник відповідача в судовому засіданні факт порушення трудової дисципліни та винність позивача належними та допустимими доказами не довів;

робочим місцем позивача ОСОБА_1 згідно тексту трудового договору від 1 лютого 2016 року визначено адресу: АДРЕСА_1 ». Відповідач не надав суду доказів про зміну робочого місця позивача, тобто про зміну п.2.5. трудового договору між ними. В матеріалах справи відсутні будь-які письмові відомості про надання позивачу ОСОБА_1 іншого робочого місця або адреси місця його роботи у ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна»;

прогулом слід вважати відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. Відсутність працівника за фіксованим робочим місцем за умови, що він виконує трудові функції на території підприємства, не є прогулом;

характер виконуваної роботи на такій посаді (менеджера в оптовій торгівлі) не передбачає присутність такого працівника саме на робочому місці, протягом усього робочого дня, оскільки існують обов`язки, які він має здійснювати поза робочим місцем, так і поза самою роботою, відповідно до ч.2 трудового договору від 1 лютого 2016 року;

в оскаржуваних наказах №35-к від 10.08.2020 та №40-к від 09.09.2020 відповідачем не вказано конкретної адреси вчинення прогулу без поважних причин з боку позивача ОСОБА_1 ;

з оскаржуваних наказів №35-к від 10.08.2020 та №40-к від 09.09.2020 вбачається, що відповідач ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» звільнив позивача ОСОБА_1 у зв`язку з прогулом без поважних причин у період з 10 липня 2020 року по 31 липня 2020, вказавши у різних наказах один і той самий період, один і той самий прогул без поважних причин.

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому вирішив задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, звертає увагу на таке.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до наказу генерального директора ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» № 35-к від 10.08.2020 ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади менеджера в оптовій торгівлі в зв`язку з прогулом без поважних причин у період з 10.07.2020 по 31.07.2020 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 11).

Наказом № 39-к від 09.09.2020 був скасований зазначений наказ від 10.08.2020 оскільки в останній робочий день 10.08.2020 ОСОБА_1 знаходився на лікуванні у КНП «ЦПМСД № 2» ОМР з видачею листа непрацездатності (т. 1, а.с. 54).

Наказом генерального директора ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» № 40-к від 09.09.2020 ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади менеджера в оптовій торгівлі в зв`язку з прогулом без поважних причин у період з 10.07.2020 по 31.07.2020 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 47).

Зазначений наказ був направлений ОСОБА_1 та отриманий останнім 23.09.2020, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи та описом вкладення (т. 1, а.с. 235).

В матеріалах справи містяться акти, які стали підставою для видання наказу про звільнення від 09.09.2020. Так, актом від 10.07.2020 було зафіксовано, що ОСОБА_1 , менеджер в оптовій торгівлі, ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна», м. Одеса, вул. Генуезька, 24Б, оф. 516 відсутній на робочому місці в період з 12.06.2019 по 09.07.2020 включно в робочі дні протягом робочого дня з 9:00 год по 18:00 год (т. 1, а.с. 164).

Актом від 10.07.2020 було зафіксовано, що ОСОБА_1 , менеджер в потовій торгівлі, ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна», м. Одеса, вул. Генуезька, 24Б, оф. 516 відсутній на робочому місці 10.07.2020 протягом робочого дня з 9:00 год по 18:00 год (т. 1, а.с. 171).

Аналогічні акти були складені 13-17.07.2020, 20-24.07.2020, 27-31.07.2020 (т. 1, а.с. 172-186).

Щодо строку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності

Відповідно до ст.. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

За ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Отже, дисциплінарне стягнення, в тому числі за прогул, може бути накладено протягом одного місяця з дня його виявлення. До цього періоду часу не враховується період перебування працівника на лікарняному або у відпустці.

За обставинами даної справи та відповідно до актів, складених роботодавцем, прогули були вчинені в період з 12.06.2019 по 09.07.2020, тобто більш ніж за рік. А також 10,13-17,20-24,27-31 липня 2020 року.

Вказане дисциплінарне порушення не є триваючим та щодо кожного з них час притягнення відраховується окремо. Тобто, за вчинений останній прогул працівником 31.07.2020 дисциплінарне стягнення могло бути накладено 31.08.2020, а враховуючи час перебування працівника на лікарняному (з 10.08.2020 по 14.08.2020 включно) 04.09.2020 (останній можливий день притягнення до відповідальності працівника). Разом з тим, наказ про звільнення датується 09.09.2020. Тобто, дисциплінарне стягнення накладено поза межами строку, встановленого ст. 148 КЗпП України.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що працівник ОСОБА_2 перебував на лікарняному з 10.08.2020 по 14.08.2020. Отже, наказ про звільнення мав бути виданий в перший робочий день працівника, а саме 15.08.2020. Натомість, роботодавець видав відповідний наказ майже через місяць 09.09.2020.

Як зазначає відповідач, про факт перебування працівника на лікарняному йому стало відомо з відповіді від 20.08.2020 на запит адвоката до медичної установи. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідь на адвокатський запит була надана 28.08.2020 (т. 1, а.с. 193-194), однак роботодавець не видав наказ ані в той момент, коли йому стало відомо про факт перебування на лікарняному, ані в наступний день, що не заперечувалось відповідачем в процесі розгляду справи.

Інших доводів щодо наявності поважних причин не видання наказу у встановлений законом строк ані матеріали справи, ані апеляційна скарга не місить. За таких обставин, враховуючи вище наведене в сукупності, оскільки законодавством покладені відповідні обов`язки на роботодавця як потенційно сильнішого суб`єкта в трудових правовідносинах та законом передбачені трудові гарантії працівника, апеляційний суд дійшов висновку, що роботодавець пропустив строк накладення дисциплінарного стягнення, а тому наказ № 39-к від 09.09.2020 про звільнення ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що протягом періоду часу з 12.06.2019 по 09.07.2020 роботодавцем не складалися акти про прогули та ОСОБА_1 протягом зазначеного часу не притягався до дисциплінарної відповідальності.

Щодо наданих апелянтом доказів разом з апеляційною скаргою

Відповідно до п.2.5. трудового договору від 1 лютого 2016 року робочим місцем ОСОБА_1 визначено адресу: АДРЕСА_1 ».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За ч. 3 цієї статті докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Разом з апеляційною скаргою апелянт подав докази, а саме лист № 8690 від 15.05.2019 на підтвердження того, що працівник ОСОБА_1 був повідомлений про зміну місця роботи з адреси: АДРЕСА_1 на адресу: АДРЕСА_2 .

Однак, апелянт не надав доказів на підтвердження того, що вказаний лист був отриманий позивачем та він дійсно був належним чином повідомлений про зміну місця роботи, що є зміною істотних умов праці відповідно до діючого законодавства. Доказів внесення змін до трудового договору, укладення додаткових угод до трудового договору щодо зміни місця роботи позивача ОСОБА_1 матеріали справи не містять та сторонами до суду не подавались. Тому вказані докази відхиляються апеляційним судом.

Щодо строку звернення до суду та заявлених позовних вимог

03.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовними вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення № 35-к від 10.08.2020 (т. 1, а.с. 1-8).

07.09.2020 ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси було відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання на 10.11.2020 (т. 1, а.с. 44).

04.11.2020 засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направив до суду першої інстанції заяву про збільшення та уточнення позовних вимог, в якій просив, крім вимог в первісній редакції позову визнати незаконним та скасувати наказ № 40-к від 09.09.2020 генерального директора ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» Карпенка О.П. про звільнення (т. 1, а.с. 51-53).

11.06.2021 та 14.06.2021 позивач остаточно просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 35-к від 10.08.2020 генерального директора ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» Карпенка О.П. про звільнення ОСОБА_1 ; а також, визнати незаконним та скасувати наказ № 40-к від 09.09.2020 генерального директора ТОВ «Луї Дрейфус Компані Україна» Карпенка О.П. про звільнення ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 97-99, 100-106).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. За ч. 3 цієї статті до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Крім того, як роз`яснив КГС ВС в своїй постанові від 22.07.2021 в справі № 910/18389/20 особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

За обставинами даної справи позивачем у встановлений цивільним процесуальним кодексом строк було змінено, а фактично доповнено, позовні вимоги в зв`язку з появою нових фактичних обставин, які мають значення для справи скасування наказу про звільнення № 35-к від 10.08.2020 з видачею нового наказу з тих же підстав від 09.09.2020, а також були збережені обставини та вимоги, на які він посилався при первісній подачі позову. Тому апеляційний суд відхиляє доводи апелянта в цій частині.

Оскільки фактично наказ № 35-к від 10.08.2020 був скасований та не створює жодних юридичних наслідків, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні. При цьому апеляційний суд враховує тотожність підстав наказу № 35-к від 10.08.2020 та наказу № 40-к від 09.09.2020. З огляду на вказане апеляційний суд приймає відповідні доводи апеляційної скарги та скасовує оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу № 35-к від 10.08.2020.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). За ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

За обставинами даної справи позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу № 35-к від 10.08.2020 про звільнення 03.09.2020.

В подальшому вказаний наказ був скасований та відповідачем був виданий новий наказ про звільнення з тих же підстав - № 40-к від 09.09.2020. Як вбачається з матеріалів справи копія вказаного наказу була направлена позивачу засобами поштового зв`язку та отримана ним 23.09.2020, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Заяву про збільшення позовних вимог про скасування наказу № 40-к від 09.09.2020 позивач направив до суду засобами поштового зв`язку 04.11.2020.

В контексті встановлених обставин справи, оскільки і наказ № 35-к від 10.08.2020, і наказ № 40-к від 09.09.2020 видані з одних і тих же підстав, які оспорюються позивачем в рамках даної справи акти про прогули за період з 10.07.2020 по 31.07.2020, враховуючи ту обставину, що наказ № 40-к від 09.09.2020 був виданий вже після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом та відкриття провадження в даній справі, доводи апелянта щодо пропуску строку позивачем на оспорення відповідного наказу відхиляються апеляційним судом.

Отже, враховуючи наведене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що інші доводи апеляційної скарги загалом зводяться до формальних міркувань, не впливають на правову кваліфікацію спірних правовідносин та вирішення справи по суті й не спростовують обставини, на які посилався позивач та які були встановлені в процесі розгляду даної справи. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія А, №303-А, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Тетері Світлани Ігорівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 02 грудня 2022 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» про визнання незаконними наказів про звільнення, про скасування наказу про звільнення задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ №40-к від 09.09.2020 Генерального директора ТОВ «Луї Дрейфус Компанії України» Карпенка Олександра Петровича про звільнення ОСОБА_1 , на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький