РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №568/882/22

Провадження №2/568/316/22

22 листопада 2022 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області у складі:

головуючої судді Троцюк В.О.

секретаря судового засідання Гуменюк Г.В.

за участі представника позивача адвоката Мазур В.В.

представника відповідача адвоката Басюр Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радивилів цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мазур В.В., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог, вказує, що 15 лютого 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали в позику грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, строком на три місяці, про що була складена розписка. В зв`язку з невиконання відповідачами своїх боргових зобов`язань, просить стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.02.2021 року в розмірі 5000 доларів США, 3% річних в розмірі 184,93 доларів США та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрат на правову допомогу.

Ухвалою суду від 23 серпня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Басюр Л.М. подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає повністю та просить в їх задоволенні відмовити. Вказує, що звернення позивача до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики є необгрутованим, оскільки позивачем не надано підтверджень того, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачами випливають із договору позики. Розписка, сама по собі, не є договором позики, а є лише підтвердженням такого договору. До позовної заяви не долучено договору позики, укладеного між позивачем та відповідачами. Надана позивачем розписка не містить відомостей, що відповідач отримала кошти та яка сума боргу має бути повернута, а містить лише зобов`язання про повернення коштів.

Всупереч вимогам ст.178 ЦПК України, до відзиву не долучено доказів, що підтверджують надіслання копії відзиву іншим учасникам справи. За відсутності доказів направлення відзиву сторонам, суд позбавлений можливості прийняти його до уваги, оскільки він поданий з порушенням положень ст.ст.83,178 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Мазур В.В. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, уточнивши позовні вимоги, що просить стягнути з відповідачів кошти за договором позики та 3% річних в рівних частках.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Басюр Л.М. заперечила проти задоволення позовних вимог. Пояснила, що посилання позивача, як на підставу звернення до суду, на договір позики, укладений між позивачем та відповідачами, є необґрунтованими та безпідставними. Розписка, на яку посилається позивач, не містить всієї інформації, необхідної для встановлення правовідносин між сторонами. Вказана розписка є суперечливою по формі складення та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної суми коштів. Окрім того, розписка складена без зазначення місця її написання, не вказано конкретної суми боргу, яку має повернути ОСОБА_2 , відсутні підтвердження про передачу конкретної суми коштів відповідачу ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання не з`явилася, будучи повідомленою у встановлений ЦПК України спосіб шляхом направлення судової повістки про виклик до суду засобами SMS повідомлення. Відзив на позовну заяву суду не надано.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 15 лютого 2021 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений письмовий договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали від ОСОБА_1 гроші в сумі 5000 доларів США строком на три місяці, які зобов`язувались привести в м.Броди. (а.с.8).

Добровільно заборгованість за договором позики відповідачі не повертають позивачу, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних.

Згідно з наданими позивачем розрахунками, що містяться в позовній заяві, заборгованість за договором позики за період з 16.05.2021 (з наступного дня, передбаченого у договорі для його виконання) по 08 серпня 2022 (день звернення до суду становить: заборгованість за договором позики у сумі 5000 доларів США, три проценти річних в розмірі 184,93 доларів США,), які і просить стягнути в його користь з відповідачів.

Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України.

Так, відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Згідно з вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України

Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин сторін та розгляду справи, не передбачено заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі правові висновки суду підтверджуються правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року по справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З дослідженої боргової розписки вбачається, що відповідачі 15.02.2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали від позивача ОСОБА_1 кошти в сумі 5000 доларів США, на строку три місяці, які зобов`язалися повернути.

Загалом, зі змісту вказаної боргової розписки вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики, встановлений факт передачі відповідної суми коштів від позикодавця до позичальників, а також зазначено про зобов`язання позичальників повернути борг у визначений строк.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц.

Враховуючи наведені вище правові висновки, а також приймаючи до уваги, що судом встановлено факт укладення між сторонами саме договору позики від 15.02.2021 року, форма та зміст якого, а також іноземна валюта, у якій надано грошові кошти в позику, відповідають положенням цивільного законодавства, зокрема ст.1047 ЦК України, а відповідачі, на відміну від позивача, свої зобов`язання за цим договором не виконали, що зумовило виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом задля стягнення заборгованості в примусовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 5000 доларів США є обґрунтованими, засновані на законі, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи позов в частині стягнення 3 відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України суд виходить з наступного.

За змістом статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з висновку, який зроблено у Постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Крім того, у частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Відповідно до Постанови Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані також, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

В силу вимог ст. 625 ЦК України розмір 3% річних від суми позики позивач розраховує наступним чином: за період з 16.05.2021 року по 08.08.2022 року від суми позики 5000 доларів США х 450 днів х 3 / 100 / 365, що становить 184,93 доларів США.

Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком, та 3% річних від суми позики та весь час прострочення виконання зобов`язання складають 184,93 доларів США. Вказана сума також підлягає стягненню з відповідачів.

Відповідно до ст.540 ЦК України, якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожен із кредиторів має право вимагати виконання, а кожен із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Стаття 541 ЦК України передбачає солідарний обов`язок боржників у випадках встановлених договором або законом. В силу ст..543 ЦК України в разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Виходячи з того, що кошти, отримані відповідачами у позику, розписка від 15.02.2021 року не містить суми позики, отриманої кожним відповідачем окремо, та зважаючи на доведеність факту неналежного виконання позичальниками зобов`язання за договором позики, суд дійшов висновку, що відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань за цим договором.

Отже, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

З таких обставин, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню сума, отримана за договором позики в розмірі 5000 доларів США та 3% річних від суми позивача та весь час прострочення виконання зобов`язання в розмірі 184,93 доларів США.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.

Оскільки позов підлягає до задоволення, тому з відповідачів в дольовому порядку на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1895,61 грн, тобто по 947, 81 грн з кожного, оскільки стягнення судових витрат у солідарному порядку законом не передбачено.

Щодо відшкодування витрат, повязанних з наданням правової допомоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи

Як слідує з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: ордер про надання правничої (правової) допомоги та опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та розрахунок витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.

Суд вважає, що долучені позивачем документи, не можна визнати достатніми доказами на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу, та враховуючи критерій реальності адвокатських витрат, відсутності договору про надання правової допомоги, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правової допомоги, належним чином підтверджених витрат на правову допомогу (оригіналів платіжних документів про оплату наданих послуг), вимоги щодо відшкодування витрат за надання правової допомоги в розмірі 19400 гривень, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 16, 526, 530, 541, 543, 610, 611, 623, 625, 628, 638, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України , суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як солідарних боржників, на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, 3% річних у розмірі 184 (сто вісімдесят чотири) доларів США 93 центів, а всього 5184 (п`ять тисяч сто вісімдесят чотири) доларів США 93 центів.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 947 (девятсот сорок сім) гривень 81 копійок з кожного.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса АДРЕСА_3

Повний текст рішення виготовлено 28.11.2022 року.

Суддя В.О. Троцюк