ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 629/3452/21 Номер провадження 22-ц/814/1257/22Головуючий у 1-й інстанції Каращук Т.О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 2021 року (час ухвалення судового рішення не зазначений, дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Укрхімтрансаміак», Профспілкового комітету первинної організації Всеукраїнської профспілки працівників трубопровідного транспорту Придністровського державного підприємства «Укрхімтрансаміак» про зобов`язання виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, інші виплати та винагороди, передбачені колективним договором, провести розслідування,

третя особа: Головне управління Держпраці в Харківській області, ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив:

- визнати період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року вимушеним прогулом;

- зобов`язати ДП «Укрхімтрансаміак» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за період вимушеного прогулу з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року;

- зобов`язати ДП «Укрхімтрансаміак» нарахувати та виплатити компенсації за невикористані відпустки в період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року;

- зобов`язати ДП «Укрхімтрансаміак» виплатити разові винагороди та виплати згідно пунктів Колективного договору;

- зобов`язати ДП «Укрхімтрансаміак» сплатити усі необхідні податки;

- зобов`язати ДП «Укрхімтрансаміак» провести розслідування щодо встановлення самого факту викрадення позивача та зв`язку його із виконанням трудових (посадових) обов`язків позивача;

- визнати дії та бездіяльність ДП «Укрхімтрансаміак» та Профспілкового комітету первинної організації Всеукраїнської профспілки працівників трубопровідного транспорту Придністровського управління магістрального аміакопроводу Українського державного підприємства «Укрхамтрансаміак» такими, які порушують зобов`язання щодо колективного договору в частині забезпечення умов охорони праці та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки, яке призвело до незаконного затримання позивача.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що позивач працював на посаді начальника лінійної дільниці №14 в Придніпровському управлінні магістрального аміакопроводу українського Державного підприємства «Укрхімтрансаміак».

15.04.2014 року Уряд України оголосив про початок «антитерористичної операції» і розвернув в східних областях в країні збройні сили.

19.06.2015 року він був незаконно викрадений з підприємства під час виконання посадових обов`язків невстановленими озброєними особами в камуфляжній військовій формі і нашивками «МГБ ДНР» та до 15.03.2016 року незаконно утримувався представниками незаконних збройних формувань.

19.03.2021 року позивач звертався до ДП «Укрхімтрансаміак» з заявою про виплату йому заробітної плати за період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року та прохав повідомити про причини, з яких він, як працівник не був переведений на роботу в інші підрозділи підприємства на території підконтрольній Уряду України, чи проводилося розслідування за фактом його викрадення з території підприємства, службове розслідування щодо проникнення на територію підприємства з підвищеною небезпекою невстановлених озброєних осіб, повідомити чи проводилося розслідування нещасного випадку у зв`язку з отриманням хвороби/погіршенням стану здоров`я внаслідок впливу небезпечного фактору на нього і чи був про це складений акт.

29.03.2021 року позивач отримав відповідь ДП «Укрхімтрансаміак», з якої вбачається, що виплати заробітної плати цивільним особам, які були незаконно затримані, не передбачені діючим законодавством, підстав вважати ОСОБА_1 військовослужбовцем у підприємства немає, охорона підприємства здійснювалась під час військової окупації цивільними особами, які не володіли зброєю і не могли чинити опір озброєним представникам НЗФ, питання щодо заробітної плати позивач має право звернутись до держави окупанта.

Вважає, що період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року є вимушеним прогулом, роботодавець здійснює охорону праці відповідно до чинного законодавства та несе відповідальність за порушення вимог з охорони праці.

Вказує, що з 29.01.2001 року та по теперішній час він був працевлаштований в ДП «Укрхімтрансаміак». Протягом всього періоду роботи діяв колективний договір, положення якого є обов`язковими для виконання усіх сторін. В колективний договір було внесено зміни, хоча на цей момент м.Горлівка знаходилося під контролем самопроголошеного терористичного квазідержавного утворення та органи державної влади України не здійснювали контроль над цими територіями, однак зі змісту договору не вбачається виконання статті 13 ЗУ «Про охорону праці», щодо охорони та створення здорових та безпечних умов праці на підприємстві, яке здійснює свою діяльність на території, на якій тимчасово не здійснюють контроль органи української влади.

Зазначає, що профспілковий комітет первинної організації Всеукраїнської профспілки працівників трубопровідного транспорту Придніпровського управління магістрального аміакопроводу Українського ДП «Укрхімтрансаміак» не здійснив представництво та захист його трудових, соціально-економічних прав та інтересів.

Наголошував на халатне ставлення підприємства до охорони праці, через яке він перебував у заручниках.

Вказував, що його було поновлено на роботі, однак середню заробітну плату за період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року не було виплачено, його було переведено на роботу за місцем знаходження ПУМА, що в м.Лозова Харківської області, в наказі містилася вказівка про грошову виплату йому у розмірі місячного окладу з посиланням на ст.120 КЗпП України, але виплати за вимушений прогул він так і не отримав, як і не було проведено розслідування щодо проникнення на територію підприємства з підвищеною небезпекою невстановлених озброєних осіб та не було проведено розслідування щодо встановлення самого факту зникнення та зв`язку його із виконанням трудових (посадових) обов`язків позивача.

Наголошував, що його викрадення є нещасним випадком на виробництві, у зв`язку з чим повинно було проводитися розслідування.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 2021 року відмовлено за недоведеністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що охорона праці працівників на підприємстві, яке внесено в перелік об`єктів державної та інших форм власності, які залишились працювати в м.Горлівці під час захоплення міста та воєнних дій, не здійснювалась підприємством взагалі, а роботодавець несе відповідальність за охорону праці у сфері трудових відносин, тобто відповідає за те, щоб працівнику було безпечно для його здоров`я виконувати трудові обов`язки і дане повинно здійснюватися виключно органами поліції охорони на договірних засадах відповідно Постанови КМУ від 11 листопада 2015 року № 937 «Про питання забезпечення охорони об`єктів державної та інших форм власності, чинної на момент незаконного затримання позивача.

Вказується, що судом першої інстанції не надано правової оцінки діям відповідача відповідно ст. 153 КЗпП України.

Проігноровано погіршення стану здоров`я позивача після перебування у заручниках і наявність хвороб яких раніше взагалі не було.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яцина В.Б., судді: Котелевець А.В., Хорошевський О.М.( а.с.222)

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору, відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (а.с.224).

Ухвалою цього ж суду від 22 грудня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 (а.с.249-250).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи та призначено справу до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 23 лютого 2022 року о 15 год. 15 хв. (а.с.252).

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «Укрхімтрансаміак», вказуючи на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 2021 року без змін.

У відзиві повторно, по суті, наведені доводи заперечень на позов, стверджується про недоведеність заявлених вимог, у першу чергу стосовно вини підприємства у викрадені позивача під час бойових дій і його перебування у полоні.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 11 квітня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 25 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 прийнято до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.. Справу призначено до слухання на 16 травня 2022 року на 13:20 год. (а.с.255-256).

13 травня 2022 року апеляційним судом поштою отримана заява адвоката Требік Т.Ю., представника позивача ОСОБА_1 , про відкладення розгляду справи на іншу дату.

16 травня 2022 року апеляційним судом електронною поштою отримане клопотання адвоката Требік Т.Ю., представника позивача ОСОБА_1 , про долучення до матеріалів справи копії ордера на надання правничої допомоги.

Апеляційний суд, вирішуючи питання про можливість відкладення судового засідання, керується такими міркуваннями.

У постанові ВС від 01 жовтня 2020 року (справа № 361/8331/18) викладена така правова позиція щодо умов розгляду апеляційним судом справи у разі неявки сторони чи її представника.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Отже, оскільки поважність причин неявки представника відповідача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи у відсутності відповідача та його представника не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Як убачається з матеріалів справи, вона (справа) розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.93). Позивач у межах розгляду справи скористався своїм процесуальним правом - подав суду відповідь на відзив із долученням додаткових доказів (а.с.118-183).

Скориставшись правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, позивач в апеляційній скарзі не навів аргументів на користь своєї особистої участі у засіданні апеляційного суду, необхідності дослідження нових доказів, тощо (а.с.207-220).

Як слідує із заяви адвоката Требік Т.Ю., представника позивача ОСОБА_1 , вона була у встановленому порядку завчасно повідомлена про час та місце слухання справи, що відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вважається належним повідомленням учасника справи.

У заяві адвоката Требік Т.Ю. повідомляється про перебування позивача у лавах Збройних Сил України, що унеможливлює його присутність у судовому засіданні, проте не наведено жодних мотивів про необхідність особистої участі позивача у розгляді справи в суді апеляційної інстанції. У заяві також відсутнє обґрунтоване посилання на існування у адвоката Требік Т.Ю. об`єктивних поважних причин (обставин), які б унеможливлювали її участь у розгляді справи в апеляційному суді.

Оскільки матеріали справи не містять доказів порушення процесуальних прав позивача у частині подання доказів, доведення до суду своїх доводів і міркувань по суті спору, а надані у справу докази сторін дозволяють вирішити спір по суті, то апеляційний суд виходить із того, що неявка представника у судове засідання за відсутності будь-яких причин не є перешкодою для розгляду справи.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії трудової книжки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , останній з 29.01.2001 року працював начальником лінійної дільниці №14 в Придніпровському управлінні магістрального аміакопроводу українського Державного підприємства «Укрхімтрансаміак» (а.с.54-60).

15.04.2014 року Урядом України оголошено про початок «антитерористичної операції» і розвернуто в східних областях країни збройні сили.

Відповідно копії листа Штабу антитерористичного центру при Службі безпеки України від 22.03.2016 року за №33/8-п-349 (а.с.18), у період часу з 25.06.2015 року по 15.03.2016 року позивач перебував у заручниках незаконних збройних формувань, до яких потрапив в районі проведення антитерористичної операції. (а.с.18).

Після звільнення позивача з заручників його згідно наказу №126 від 25.04.2016 року було переведено за новим місцезнаходженням Управління та цим же наказом призначено, у зв`язку з переведенням в іншу місцевість, до виплати одноразову допомогу у розмірі місячного окладу, відповідно до ст.120 КЗпП України (а.с.114).

Як вбачається з копії списку б/н перерахувань на картки Альфа Банк від 06.05.2021 року, 06.05.2016 року позивач отримав виплату у розмірі 5 592 грн 50 коп.(а.с.116),

З копії довідки № від 07 листопада 2016 року ОСОБА_1 взято на облік як внутрішньо переміщену особу ( а.с.64)

19.03.2021 року позивач звертався до ДП «Укрхімтрансаміак» з заявою про виплату йому заробітної плати за період з 19.06.2015 року по 15.03.2016 року, в якій просив повідомити про причини, з яких він, як працівник не був переведений на роботу в інші підрозділи підприємства на території підконтрольній Уряду України, повідомити, чи проводилося розслідування за фактом його викрадення з території підприємства, службове розслідування щодо проникнення на територію підприємства з підвищеною небезпекою невстановлених озброєних осіб, повідомити чи проводилося розслідування нещасного випадку у зв`язку з отриманням хвороби/погіршенням стану здоров`я внаслідок впливу небезпечного фактору на нього і чи був про це складений акт.

Згідно копії відповіді №389 від 24.03.2021 року, на вище вказану заяву, виплати заробітної плати цивільним особам, які були незаконно затримані, не передбачені діючим законодавством, підстав вважати ОСОБА_1 військовослужбовцем у підприємства не має, охорона підприємства здійснювалась під час військової окупації цивільними особами, які не володіли зброєю і не могли чинити опір озброєним представникам НЗФ, відшкодування моральної та матеріальної шкоди покладається на державу - окупанта, щодо переведення в іншу місцевість передбачено ст.120 КЗпП України певні компенсаційні та заохочувальні виплати працівникам при переведенні працівників на іншу роботу, коли це пов`язано з переїздом у іншу місцевість, які наказом призначені ОСОБА_1 ..

Також у даному листі вказано, що ОСОБА_1 звертався зі скаргою, яка була предметом позапланової перевірки, проведеної ГУ Держпраці у Харківській області, та 25.02.2021 року було складено Акт №ХК28127/515/АВ, відповідно до якого не виявлено будь-яких порушень при зміні місця розташування Управління, нарахуванні та виплати коштів у зв`язку з переведенням робочого місця до ново місцевості. (а.с.20-22)

На підтвердження погіршення тану здоров`я після перебування у полоні, позивачем надана медична документація:

- копії виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного хворого) від 04.11.2016 року (а.с.147-148); № 027/о від 06.01.2017 року(а.с.145-146); № 9.17216 від 17.11.2017 року (а.с.144); № 3587 від 24.07.2019 року(а.с.135-137); від 31.12.2019 року(а.с.141); № 3587 від 24.07.2019 року(а.с.135-137, 143); № 21 від 13.01.2020 року про проходження курсу лікування (а.с.142)

- копію направлення на медико-соціально- експертну комісію ( МСЕК) від 26.10.20220 року (а.с.131-134)

- копія довідки до акту МСЕК № 27552 від 28.10.2020 року про проходження повторного огляду та присвоєння третьої групи інвалідності з 01.11.2020 року за захворюванням отриманим при виконанні інтернаціонального боргу (а.с.62);

- копію посвідчення інваліда війни серії № НОМЕР_2 від 03.11.2020 року про наявність у ОСОБА_1 3 групи інвалідності (а.с.63);

- медичну картку амбулаторного хворого ОСОБА_1 (а.с.156-163);

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно ч.1 та 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно ч.4 та 5 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року (справа № 761/36220/17) викладений правовий висновок такого змісту: «Аналіз положень КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника.

Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю».

Отже, для задоволення вимоги позивача про визнання прогулом періоду з 25 червня 2015 року по 15 березня 2016 року і стягнення відповідних коштів необхідно встановити вину роботодавця дії чи бездіяльність, наслідком яких стала неможливість працівником (позивачем) реалізувати своє право на працю.

Як встановлено судом першої інстанції і визнається учасниками справи, позивач був позбавлений можливості виконувати свої трудові обов`язки у зв`язку з тим, що він був викрадений особами з незаконних збройних формувань і перебував у заручниках.

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року (справа № 243/2071/18) викладена правова така позиція стосовно виконання роботодавцем своїх обов`язків відносно працівника за існування форс-мажорних обставин, зокрема бойових дій.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року N 405/2014 розпочато проведення антитерористичної операції.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операції та визначені населені пункти, на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження. До переліку таких міст включене м. Горлівка.

Місто Горлівка також включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, який є додатком № 1 до Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 07 листопада 2014 року № 1085.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Відповідно до Науково-правового висновку щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 24 липня 2017 року за № 2370/2/21-10.2 терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міст: Донецьк, Горлівка, Єнакієве, Харцизьк, Ясинувата Ясинуватського району Донецької області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

Таким чином, позбавлення позивача можливості реалізувати своє право на працю, що сталося внаслідок форс-мажорних обставин збройний конфлікт, виключає вину роботодавця.

Виходячи із наведеного відсутні підстави стверджувати про порушення відповідачем вимог ЗУ «Про охорону праці», ст.153 КЗпП України, положень Колективного договору.

Аналогічні висновки викладені у постанові ВС від 10 лютого 2021 року у справі № 229/2246/18.

Отже, суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 16 травня 2022 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов