КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/203/16-ц Головуючий у 1-й інст. - Величко Т.О.
Апеляційне провадження 22-ц/824/1485/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми позики, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся з позовом доОСОБА_1 , в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути борг у розмірі 30 584,00 дол. США, який складається із тіла позики - 20 600,00 дол. США та проценти - 9 984,00 дол. США.

Посилається на те, що 26.02.2013 року між ним та відповідачем було укладено Договір позики у формі розписки, згідно якої ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 20 600 дол. США. На суму позики нараховуються відсотки за користування в розмірі 60% річних. Суму позики зобов'язувалась разом із відсотками повернути не пізніше 26.05.2013 року. Відповідач умови договору позики не виконала у повному обсязі, частково сплатила лише проценти у розмірі 27 800 дол. США.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 30 584 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 19.05.2016 року становить 772 246 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 890 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду 05 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Посилається на те, що згідно наявного у ОСОБА_1 оригіналу розписки від 03.09.2015 року, яка відсутня у справі, оскільки ОСОБА_2 не долучив її копію до первісного позову та на неї не посилається у позові, ОСОБА_2 у вересні (а не у травні, як встановив суд) 2015 року отримав від ОСОБА_1 кошти у сумі 27 840 дол. США. Тобто, суд помилився у розмірі коштів, які були повернуті ОСОБА_1 ОСОБА_2 , зазначивши суму 27 800 дол. США, а не 27 840 дол. США.

Крім того, суд неправильно врахував відсотки за користування коштами, оскільки ОСОБА_1 повернула ОСОБА_2 кошти: 3 090 дол. США 26.05.2013 року (а не 2015 року, як встановив суд) згідно з відміткою на звороті розписки; 4 000 дол. США 30.10.2013 року (а не 2015 року, як встановив суд); 27 840 дол. США 03.09.2015 року, що разом складає 34 930 дол. США. При наданні коштів у позику ОСОБА_2 не діяв як суб`єкт підприємницької діяльності, отже не мав права розраховувати на отримання прибутку, а отримавши його не сплачував податки на доходи фізичної особи у розмірі 18% та військовий збір у розмірі 1,5%, що разом складає несплату податків у розмірі 2 794,35 дол. США з отриманих відсотків за користування коштами.

Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні 12 березня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 заявив клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи 759/20382/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними окремих частин договору позики.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про зупинення провадження у справі - задоволено.

Зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми позики до набрання законної сили судовим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 759/20382/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними окремих частин договору позики.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми позики - поновлено, справу призначено до розгляду на 30 серпня 2022 року на 11 год. 20 хв.

В судовому засіданні 30 серпня 2022 року представник відповідача заявив клопотання про вікладення розгляду справи, апеляційний суд задовольнив клопотання та призначив судове засідання на 27 вересня 2022 року на 12 год 30 хв.

Учасники процесу в судові засідання призначені на 27 вересня 2022 року на 12 год. 30 хв. та на 29 листопада 2022 року на 12 год 20 хв не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неналежно виконано умови договору позики та не повернуто у повному обсязі всі кошти позивачу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 26.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики у формі розписки, згідно якої ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 20 600,00 дол. США. На суму позики нараховуються відсотки за користування 60% річних. Суму позики зобов`язувалась разом із відсотками повернути не пізніше 26.05.2013 року.

ОСОБА_1 повернула ОСОБА_2 відсотки на загальну суму 27 800,00 дол. США, однак не повернула тіло позики у розмірі 20600,00 дол. США. Заборгованість відповідача по відсоткам за період з вересня 2013 року по травень 2015 року становить 12360,00 дол. США. Всього заборгованість станом на 17.03.2016 року складає 32 960,00 дол. США.

Представник позивача просив суд стягнути з відповідача суму позики у розмірі 30 584,00 доларів США. Судовий збір у розмірі 6 890,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовим ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач доказів про повернення коштів за розпискою від 26.02.2013 року суду не надала.

За результатами розгляду справи № 759/20382/18 до вирішення якої зупинялось провадження у даній справі рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними окремих частин договору позики - залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2021 року - залишено без змін.

Рішенням Дніпровського районного суду від 13 липня 2021 року встановлено, що ОСОБА_1 отримала в позику грошові кошти від ОСОБА_2 в лютому 2013 року, строк повернення - травень 2013 року, позов про визнання недійсним договору позики в частині подано до суду в грудні 2018 року. Дане свідчить про те, що майже шість років з часу отримання позики ОСОБА_1 умови щодо умов повернення позики, розмір процентів, який оговорили з позикодавцем ОСОБА_2 влаштовували. Спір виник лише тоді, як ОСОБА_2 у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 у встановлені строки обов`язку по поверненню вказаних сум позики, процентів звернувся до суду та було постановлене судове рішення.

Крім того, за два з половиною роки знаходження даної справи в судах стороною позивача не було надано жодного доказу того, що запозичені у ОСОБА_2 грошові кошти були використані для погашення боргу за іншими зобов`язаннями, що виникли з банком; не заявлялися за цей час клопотання про витребування доказів.

Даним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 не доведено ні наявності на час отримання грошових коштів у позику тяжкої для неї обставини; ні укладення договору позики на вкрай невигідних для неї умовах. Визначений сторонами в розписці (договорі позики) розмір процентів за користування запозиченими грошовими коштами - 60% річних, становить на місяць 5%, а на три місяці, на які ОСОБА_1 бралися в позику грошові кошти, - в загальному 15% від суми позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не займався підприємницькою діяльністю, тому не мав права на отримання відсотків, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Крім того, між сторонами було обумовлено сплату відсотків в розмірі 60% на рік за користування коштами та вони мали бути сплачені повністю до часу повернення повністю основної суми боргу.

Твердження апеляційної скарги про те, що умови договору позики щодо сплати процентів у розмірі 60% є кабальними умовами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки визначений сторонами в розписці (договорі позики) розмір процентів за користування запозиченими грошовими коштами - 60% річних, становить на місяць 5%, а на три місяці, на які ОСОБА_1 бралися в позику грошові кошти, - в загальному 15% від суми позики.

Посилання в апеляційній скарзі на незаконність і необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, без зазначення, які норми матеріального і процесуального права були порушені судом першої інстанції, фактично є лише незгодою з висновками суду першої інстанції і не є підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення.

Твердження апеляційної скарги про те, що відповідачем було сплачено більше коштів, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки не надано доказів сплати відповідно до приписів статей 76-81 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді