Справа № 947/3236/22
Провадження № 2/947/1582/22
Київський районний суд м. Одеси в складі:
Головуючого - судді Куриленко О.М.
за участю секретаря - Баранової Ю.О.,
представника позивача - Степанчук В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному порядку цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вебпік», треті особи: державний реєстратор Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяна Іванівна, державний реєстратор відділу надання адміністративних послуг Біляївської районної державної адміністрації Одеської області Васильєва Ірина Олександрівна про визнання протиправним та скасування рішення,
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 20.12.2019 року державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяною Іванівною прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на господарські нежитлові будівлі загальною площею 469,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .
Вказує, що 24.03.2020 року ОСОБА_1 як єдиним учасником ТОВ «Вебпік» було прийнято рішення, засвідчене приватним нотаріусом Левчук О.С., зареєстроване в реєстрі за № 422, яким внесено господарські нежитлові будівлі загальною площею 469,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з, до статутного капіталу ТОВ «Вебпік».
24.03.2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Вебпік» підписано акт прийому-передачі нерухомого майна, засвідчений приватним нотаріусом Левчук О.С., зареєстрований в реєстрі за № 416, 417.
Стверджує, що проведена спірна реєстрація права власності ОСОБА_1 на господарські нежитлові будівлі, та незаконне внесення ОСОБА_1 таких будівель до статутного капіталу юридичної особи, єдиним учасником якої він є, призвело до безпідставного захоплення земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м. Одеси.
Також позивач вказує, що внаслідок державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на господарські нежитлові будівлі відбулося самовільне захоплення земельної ділянки комунальної власності, яка не відводилася позивачу у його приватну власність, з огляду на що Одеська міська рада змушена звертатися із цим позовом, направленим на захист порушених прав територіальної громади м. Одеси.
Ухвалою судді від 25.01.2022 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 21.02.2022 року клопотання представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову було задоволено.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.
У судовому засіданні представник позивача Одеської міської ради - Степанчук Валерія Віталіївна позовну заяву підтримала в повному обсязі, наполягала на її задоволенні, посилаючись на обставини, викладенні в ній. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідачі ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Вебпік» у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надходило.
Треті особи державний реєстратор Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяна Іванівна, державний реєстратор відділу надання адміністративних послуг Біляївської районної державної адміністрації Одеської області Васильєва Ірина Олександрівна у судове засідання також не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили.
Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
З даних інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно вбачається, що підставою для прийняття даного рішення став технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 11.12.2019, видавник ФОП ОСОБА_2 ; Довідка, серія та номер: б/н, виданий 11.12.2019 року, видавник: ФОП ОСОБА_2 .
24.03.2020 року ОСОБА_1 як єдиним учасником ТОВ «Вебпік» було прийнято рішення, засвідчене приватним нотаріусом Левчук О.С., зареєстроване в реєстрі за № 422, яким внесено господарські нежитлові будівлі загальною площею 469,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з, до статутного капіталу ТОВ «Вебпік».
24.03.2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Вебпік» підписано акт прийому-передачі нерухомого майна, засвідчений приватним нотаріусом Левчук О.С., зареєстрований в реєстрі за № 416, 417.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.
Згідно із ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Згідно із ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Таким чином, право на забудову земельної ділянки має виключно її власник або користувач, якому таке право передане у встановленому законом порядку. Будівництво об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, забороняється та є самочинним будівництвом.
Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної вдали та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю.
Згідно із ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних Ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до п. «а» та п. «б» ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб ві лпові лно до цього Кодексу належить до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.
Наведене кореспондується із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якого виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Частиною 1 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Судом встановлено, що жодного рішення щодо передачі у приватну власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з, для будівництва та обслуговування господарських нежитлових будівель Одеською міською радою не приймалося.
Верховний Суд у постанові від 20.02.2020 року у справі № 1940/1655/18 зазначив, що: «відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочинну щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
З аналізу зазначеної норми вбачається, що будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є самовільним заняттям земельної ділянки».
Таким чином, внаслідок державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на господарські нежитлові будівлі відбулося самовільне захоплення земельної ділянки комунальної власності, яка не відводилася відповідачу у його приватну власність.
Положеннями статті 11 Європейської хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985 року передбачено, що органи місцевого самоврядування мають право використовувати засоби правового захисту для забезпечення вільного здійснення своїх повноважень і поважання принципів місцевого самоврядування, які утілені в конституції чи національному законодавстві.
Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності.
Згідно зі ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.
Стаття 321 Цивільного кодексу України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено такі способи захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним: 3) припинення дії, яка порушує право: 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодуванняморальної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно із ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно із п. «б» ч. З ст. 152 Земельного кодексу України до способів захисту прав на земельні ділянки належить, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності.
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.
У той же час, згідно із п. 1 ч. 4 наведеної статті відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Таким чином, наявність обтяження щодо нерухомого майна не є перешкодою для скасування державної реєстрації права власності на таке нерухоме майно за наявності відповідного рішення суду.
Як було встановлено, оскаржуване рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольского району Одеської області Мельник Тетяни Іванівни від 13.12.2019 року № 50372296 (із відкриттям розділу), яким зареєстровано право власності ОСОБА_1 на господарські нежитлові будівлі загальною площею 469,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з, прийняте на підставі: - технічного паспорта від 11.12.2019 року на допоміжні (господарські) будівлі, які не належать до садибного, дачного та9 садового будинку, виданого ФОП ОСОБА_2 ; - довідки від 11.12.2019 року, виданої ФОП ОСОБА_2 .
Наведений пакет документів, який був визнаний державним реєстратором достатнім для державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлові господарські будівлі, не відповідає вимогам законодавства, що було проігноровано державним реєстратором та призвело до незаконної легалізації державою факту виникнення такого права власності.
У наданій для державної реєстрації довідці від 11.12.2019 року, виданій ФОП ОСОБА_2 , зазначено про те, що нібито господарські нежитлові будівлі побудовані ОСОБА_1 у 1990 році.
Суд звертає увагу, що наведена довідка суб`єкта господарювання не є належним доказом року побудови спірного об`єкта нерухомого майна та, тим більше, доказом проведення будівництва конкретним суб`єктом. За наведених обставин, на думку суду, у державного реєстратора були відсутні підстави для державної реєстрації права власності на наведений об`єкт нерухомого майна як на об`єкт, закінчений будівництвом до 05.08.1992 року.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127).
Відповідно до п. 42 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявників поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна.
У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно із п. 2 розділу IX Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127 (далі - Інструкція), у разі відсутності у замовника відповідної документації матеріали конструктивних елементів та рік спорудження будинків, допоміжних (господарських) будівель і споруд зазначає замовник, що відображається в абрисі (ескізі) та засвідчується його підписом.
В порушення вищенаведених вимог законодавства в абрисі (ескізі) технічного паспорта відсутнє засвідчене підписом замовника зазначення року побудови господарської нежитлової будівлі. Таким чином, державним реєстратором Мельник Т.І. самостійно та на власний розсуд визначено рік побудови спірного об`єкту нерухомого майна виключно на підставі довідки, яка в розумінні чинного законодавства не є належним документом на підтвердження відповідних обставин.
Відповідно до п. З ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
При цьому, згідно із п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором може зупинятися розгляд заяви про державну реєстрацію прав у випадку неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01.01.2013 року.
Натомість, всупереч вищенаведеним вимогам законодавства, не зважаючи на відсутність в поданих заявником документах інформації щодо наявності або відсутності державної реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна до 01.01.2013 року, державним реєстратором не направлено запити до органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав.
Крім цього, як вже зазначалося вище, надані заявником документи не містили належного підтвердження факту будівництва об`єкта нерухомого майна до 05.08.1992 року, з урахуванням чого підлягали застосуванню норми законодавства, передбачені для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт.
Так, відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на кожний об`єкт нерухомого майна пі я час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна.
Абзацом 1 п. 2 Порядку № 1127 визначено, що новозбудований об`єкт - завершений будівництвом об`єкт нерухомого майна, державна реєстрація права власності на який проводиться вперше.
Як було встановлено, право власності ОСОБА_1 на господарські нежитлові будівлі загальною площею 469,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з, зареєстроване на підставі рішення державного реєстратора Мельник Т.І. від 20.12.2019 року № 50372296 про державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу).
Таким чином, право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі прав вперше із відкриттям нового розділу, з урахуванням чого господарські нежитлові будівлі загальною площею 469,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з, підлягали державній реєстрації як новостворений об`єкт нерухомого майна.
Згідно із п. 41 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).
Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.
Відповідно до абз. 2 п. 12 Порядку № 1127 під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор використовує, зокрема, відомості Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.
Згідно із ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.
У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих-заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.
Слід звернути увагу на те, що імперативна вимога законодавства щодо надання при державній реєстрації прав на новостворений об`єкт документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта зумовлена необхідністю підтвердження правомірності забудови заявником території, порядок якої встановлений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Проте, ОСОБА_1 не було надано документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Поряд із цим, відсутність у заявника речових прав на відповідну земельну ділянку виключає будь-яку ймовірну можливість отримання ним дозвільних документів на забудову такої території, в тому числі і документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
У довідці від 11.12.2019 року ФОП ОСОБА_2 зазначено, що у зв`язку із тим, що господарські нежитлові будівлі літ. «Е», «Л», «М», «К», а також господарські споруди літ. «П», «Н», «О», «Я» побудовані до 05.08.1992 року, відповідно до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна вони не є самочинним будівництвом та не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Проте, суд звертає увагу, що на момент видачі наведеної довідки ФОП ОСОБА_2 -11.12.2019 року діяла редакція Інструкція від 15.01.2019 року, яка взагалі не містить п. 3.2 розділу 3 останньої.
Враховуючи вищенаведене, заявником безпідставно, всупереч вищенаведеним вимогам законодавства, не було надано документа, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, що було протиправно проігноровано державним реєстратором.
Проте, у підставах прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора вказана довідка не зазначена. Разом із тим, за будь- яких умов, остання не є належним документом про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Крім того, жодними положеннями законодавства не передбачено повноважень АТ «Укрпошта» щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна, тоді як довідка лише про резервування такої адреси в акціонерному товаристві очевидно ще не свідчить про присвоєння об`єктам такої адреси.
Так, відповідно до п. 4.4 розділу 4 Положення про Адресний реєстр міста Одеси, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2009 року № 809, документом, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, є розпорядження районної адміністрації, яке видається на підставі довідки з Адресного реєстру міста Одеси за заявою власника (наймача, балансоутримувача) об`єкта протягом десяти робочих днів після отримання заяви, довідки, документів, що відповідно до законодавства посвідчують майнові права на об`єкт, та документів, які підтверджують особу заявника.
Так, листом Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 13.04.2021 року № 835/01-11 повідомлено, що за наявними в архіві Київської районної адміністрації Одеської міської ради документами розпорядження про надання об`єкту адреси: АДРЕСА_1 з, відсутнє.
Більше того, листом від 06.04.2021 року № 500 Комунальне підприємство «Право» Одеської міської ради зазначило, що в Адресному реєстрі міста Одеси адреса: АДРЕСА_1, відсутня, при цьому ОСОБА_1 , або інші особи із відповідним замовленням на отримання довідок про резервування та підтвердження вищезгаданої адреси до КП «Право» не зверталися.
Таким чином, при проведенні державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на господарські нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 з, була визначена державним реєстратором самостійно, без жодних наданих для цього заявником документів про присвоєння об`єкту нерухомого майна відповідної адреси.
Згідно із п. 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.
Пунктом 18 Порядку № 1127 визначено, що за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у випадку подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством, державним реєстратором може зупинятися розгляд заяви про державну реєстрацію прав.
Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено вичерпний перелік підстав для відмови в державній реєстрації прав, серед яких: - заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; - подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; - подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; - після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав.
Додатково суд звертає увагу на положення ч. 1 ст. 36 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до яких якщо під час проведення державної реєстраттії прав у державного реєстратора виникає СУМНІВ ЩОДО справжності поланих документів, такий державний реєстратор зобов`язаний повідомити про це правоохоронні органи.
Як вбачається з рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольского району Одеської області Мельник Т.І. від 20.12.2019 року № 50372296 прийняте за відсутності повного визначеного законодавством пакету документів і на підставі документів, які викликають сумніви у їх справжності та вказують на їх фіктивність, що призвело до безпідставної легалізації державним реєстратором від імені держави права власності заявника на об`єкт нерухомого майна, який розміщено на земельній ділянці комунальної власності, яка ніколи йому не належала. Наведене свідчить про незаконність рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 20.08.2020 року у справі № 916/2464/19 за позовом Одеської міської ради до ТОВ «Обрій XXI», Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області про скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану зазначив наступне: «на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав: судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив. шо ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням иим рішенням речових прав. обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)».
Враховуючи вищенаведені приписи законодавства та обов`язкові для застосування висновки Верховного Суду, слід визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Т.І. від 20.12.2019 року № 50372296, яким зареєстровано право власності ОСОБА_1 на господарські нежитлові будівлі загальною площею 469,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з, а також припинити право власності ОСОБА_1 на вищенаведений об`єкт нерухомого майна.
Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
З огляду на те, що самочинне будівництво господарських нежитлових будівель, як і первинна реєстрація прав на нього, були здійснені ОСОБА_1 , Одеська міська рада звертається з вимогою про зобов`язання останнього звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення таких господарських нежитлових будівель.
Як було встановлено, 24.03.2020 року ОСОБА_1 як єдиним учасником ТОВ «Вебпік» було прийнято рішення, засвідчене приватним нотаріусом Левчук О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 422, яким внесено господарські нежитлові будівлі загальною площею 469,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з, до статутного капіталу ТОВ «Вебпік».
24.03.2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Вебпік» підписано акт прийому-передачі нерухомого майна, засвідчений приватним нотаріусом Левчук О.С., зареєстрований в реєстрі за № 416, 417.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч. 2 ст. 202 Цивільного кодексу України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Частиною 3 ст. 202 Цивільного кодексу України визначено, що одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Відповідно до ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
При цьому, виходячи зі змісту положень цивільного законодавства, метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину. Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
У спірних правовідносинах рішення єдиного учасника ТОВ «Вебпік» ОСОБА_1 та акт прийому-передачі майна від 24.03.2020 року є правочинами, які підтверджують волевиявлення сторін та мають конкретні юридичні наслідки - передачу права власності на нерухоме майно.
Визнання недійсними таких правочинів в даному випадку є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні ст. 16 ЦК України.
При цьому суд наголошує, що невизнання недійсними рішення ОСОБА_3 та акта прийому-передачі у судовому порядку взагалі нівелює можливість захисту порушеного права комунальної власності територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку, оскільки створює передумови для подальшого відчуження господарських нежитлових будівель, виведення такого майна з власності юридичної особи, а також розпорядження таким об`єктом чи їх об`єднання/поділу, тобто створення нових об`єктів, з метою забезпечення збереження незаконної державної реєстрації прав власності.
Таким чином суд вважає, що Одеська міська рада обґрунтувала вищезазначені правочини недійсними та оспорює їх як заінтересована особа, права та законні інтереси якої порушуються.
Враховуючи те, що первинна реєстрація права власності ОСОБА_1 на господарські нежитлові будівлі є протиправною, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за ТОВ «Вебпік», до статутного капіталу якого внесено такий об`єкт, також є незаконним та підлягає скасуванню, а право власності ТОВ «Вебпік» має бути визнано припиненим відповідно до вимог чинного законодавства.
Крім цього, частиною 7 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру прав, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо припинення речових прав на об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.
У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вебпік», треті особи: державний реєстратор Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяна Іванівна, державний реєстратор відділу надання адміністративних послуг Біляївської районної державної адміністрації Одеської області Васильєва Ірина Олександрівна про визнання протиправним та скасування рішення - в повному обсязі, оскільки обставини викладені в позові знайшли своє підтвердження в ході розгляду даної справи.
Відповідно до ст.ст.133,141 ЦПК України, з відповідачів має бути стягнуто на користь Одеської міської ради сплачені і документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання позовної заяви у розмірі 18 160,00 грн. в рівних частинах.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 116, 125, 126 Земельного кодексу України, ст.ст. 328, 331, 376 ЦК України, ст.ст.12,13,76,81,89,141,258-259,263-265,268,273,280-284,354-355 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вебпік», треті особи: державний реєстратор Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяна Іванівна, державний реєстратор відділу надання адміністративних послуг Біляївської районної державної адміністрації Одеської області Васильєва Ірина Олександрівна про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_1 на господарські нежитлові будівлі загальною площею 469,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з.
Визнати недійсним рішення єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Вебпік» ОСОБА_1 про затвердження збільшеного розміру статутного капіталу від 24.03.2020 року, засвідчене приватним нотаріусом Левчук Ольгою Сергіївною, зареєстроване в реєстрі за № 422.
Визнати недійсним акт прийому-передачі господарських нежитлових будівель загальною площею 469,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з, з метою формування внеску до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вебпік» від 24.03.2020 року, засвідчений приватним нотаріусом Левчук Ольгою Сергіївною, зареєстрований в реєстрі за № 416,417.
Припинити право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Вебпік» на господарські нежитлові будівлі загальною площею 469,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з.
Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення господарських нежитлових будівель загальною площею 469,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя Куриленко О. М.
Повний текст рішення складено 18 травня 2022 року