КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року

м. Київ

справа №760/32273/21

провадження № 22-ц/824/12344/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року у складі судді Шереметьєвої Л.А.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсною розписки від 04 липня 2013 року про отримання ним від відповідача в борг 191 200 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 04 липня 2013 року під тиском та знаходячись у шоковому стані змушений був підписати розписку, адресовану відповідачу, за участю ОСОБА_4 у розмірі 191 200 дол. США, відповідно до якої мав повернути зазначені кошти у строк до 01 вересня 2014 року.

Уважав, що факт написання позивачем розписки під тиском підтверджувався його зверненням до Солом`янського управління поліції ГУ НП у м. Києві.

Зазначав, що договір позики між ним та відповідачем не укладався і коштів від відповідача він не отримував.

Посилався на те, що з 30 грудня 2010 року до 28 лютого 2011 року працював з відповідачем та його братом. Звільнення позивача призвело до втрат, тому за ним рахувалася неустойка у розмірі 10 000 доларів США, розмір якої в подальшому зріс до 100 000 доларів США.

04 липня 2013 року відповідач та його брат ОСОБА_4 запросили його на переговори до квартири відповідача, де повідомили, що ОСОБА_1 нараховано заборгованість у розмірі 191 200 доларів США, після чого почали вимагати від нього розписку про отримання зазначеної суми.

Під тиском та реальною загрозою життю він погодився написати під диктовку розписку.

На підставі викладеного, просив задовольнити позов та визнати розписку недійсною.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 17 жовтня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вважає оскаржуване рішення таким, що укладено упереджено, без належного дослідження доказів та ненадання судом відповідної оцінки фактам.

Наголошує на тому, що зазначений договір позики не укладався, сума не отримувалась чи не передавалась, а розписка писалась під диктовку.

Зауважує, що розписка написана позивачем під тиском ОСОБА_2 , а тому є такою, що підлягає визнанню недійсною в судовому порядку.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

15 грудня 2022 року від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, в якій останній також зазначив, що ОСОБА_1 позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про дату, час га місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.Л., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що боргова розписка відповідає вимогам закону, в ній зазначена дата її складення, сума, отримана позивачем у позику, та строк її повернення.

При цьому звернення позивача до органів поліції вперше мало місце через 4 роки після складення боргової розписки, а вдруге - безпосередньо перед зверненням до суду у квітні 2021 року.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 04 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, а саме позивачем була складена розписка про отримання в борг від відповідача грошових коштів у розмірі 191 200 доларів США.

За умовами договору борг мав бути повернутий до 01 вересня 2014 року.

Складення даної розписки власноруч та свій підпис у ній позивач не заперечує.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що розписку змушений був підписати під тиском та реальною загрозою його життю.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач двічі, а саме 07 вересня 2018 року та 04 квітня 2021 року звертався до Солом`янського управління поліції ГУ НП в м. Києві щодо можливих протиправних дій відповідача.

Дані звернення Соломянським управлінням поліції ГУ НП в м. Києві були розглянуті в порядку Закону України «Про звернення громадян», так як обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, не встановлено. Про прийняті рішення позивач був двічі повідомлений.

Матеріалами справи також встановлено, що прийняті Солом`янським управлінням поліції ГУ НП в м. Києві рішення позивачем не оскаржувалися.

Вказані обставини стороною позивача під час розгляду справи не заперечувались.

Самі звернення з обґрунтуванням їх підстав позивач суду не надав.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За наведених обставин, колегія суддів уважає, що підписавши текст розписки, позивач підтвердив, що її умови відповідають його волевиявленню.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів позивачем підтверджується змістом розписки, яка власноручно ним складена. Вказаною розпискою також визначено строк повернення грошових коштів. Позивач не довів, що грошові кошти не були йому передані, також як і не довів застосування до нього з боку ОСОБА_2 фізичного чи психічного впливу під час складання розписки.

При цьому, місцевим судом правильно не взято до уваги звернення позивача до органів поліції, оскільки вперше таке звернення мало місце лише через 4 роки після складення боргової розписки, а вдруге - безпосередньо перед зверненням до суду у квітні 2021 року.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши зміст розписки від 04 липня 2013 року, дійшов обґрунтовано висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності.

Отже, з огляду на зазначене, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний

суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «20» грудня 2022 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик