ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 397/791/17

провадження № 61-6572св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Олександрівського районного нотаріального округу Котляренко Юрій Іванович, ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 15 березня 2018 року, ухвалене у складі судді Пляка С. Л., та постанову Кіровоградського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Авраменко Т. М., Суровицької Л. В., Черненка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , звернулася з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Олександрівського районного нотаріального округу Котляренко Ю. І., ОСОБА_4 , про визнання довіреності та розписки недійсними.

Позов мотивований тим, що їй на праві приватної власності відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 24 травня 2002 року серії РІ № 319508, виданого на підставі розпорядження Знам?янської районної державної адміністрації, належить земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 4,19 га, розташована на території Цибулівської сільської ради Знам?янського району Кіровоградської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю КР № 013923 від 17 травня 2007 року, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, вона є власником земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 4,05 га, розташованої на території Цибулівської сільської ради Знам`янського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

23 квітня 2012 року між нею та Фермерським господарством «Савченко В. В.» (далі - ФГ «Савченко В. В.») в особі директора ОСОБА_4 укладено договори оренди земельних ділянок терміном на 49 років з виплатою орендної плати в розмірі по 2 647 грн щороку за кожну земельну ділянку. Договори оренди зареєстровані у відділі Держкомзему у Знам?янському районі 13 грудня 2012 року за № 03571 та № 03573.

16 листопада 2011 року її представник за довіреністю ОСОБА_2 звернулась до директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Цибулівське ХПП» (далі - ТОВ «Цибулівське ХПП») в особі ОСОБА_4 із заявою, в якій просила видати орендну плату за дві земельні ділянки за 2011-2016 роки у зв?язку зі скрутним матеріальним становищем та зобов?язалась не турбувати ОСОБА_4 стосовно питання виплати орендної плати до 2016 року. Відповідно до видаткового касового ордера від 17 листопада 2011 року ОСОБА_2 отримала 17 000 грн орендної плати за 2012-2016 роки за дві земельні ділянки.

Весною 2012 року вона звернулась до ОСОБА_4 з вимогою доплатити орендну плату, на що ОСОБА_4 погодився за умови складання відповідної нотаріально засвідченої заяви про отримання грошових коштів в рахунок оплати орендної плати за землю. Влітку 2012 року вона з ОСОБА_3 , який представляв інтереси ОСОБА_4 , підписали у нотаріуса таку заяву. Будучи юридично необізнаною, цілком і повністю довіряючи ОСОБА_3 , не маючи сумнівів у правомірності дій нотаріуса, який не роз?яснив їй ні змісту текста документа, ні його суттєві та важливі моменти, не попередив про правові наслідки підписання цього документа, вона підписала документ, не ознайомившись з його текстом. Копію документа нотаріус їй не видав.

У 2017 році під час розгляду справи за її позовом про визнання недійсними договорів міни позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 отримав від її імені нотаріально посвідчену довіреність строком дії до 18 липня 2015 року, відповідно до якої вона уповноважила його, окрім загальних дій з представництва її інтересів, на здійснення дій з відчуження (продажу, міни) належного їй на праві приватної власності нерухомого майна. Оскільки ОСОБА_3 ? скориставшись її помилкою, неправомірним шляхом отримав право на виконання дій, на які вона його не уповноважувала, її позбавлено належних їй на праві приватної власності двох земельних ділянок. Жодної дії на схвалення вчиненого від її імені правочину вона не вчиняла та розпорядження представнику не давала.

Також у 2017 році їй стало відомо про існування розписки від 10 червня 2012 року, відповідно до умов якої вона нібито отримала від ОСОБА_3 в борг гроші в сумі 40 000 грн, які зобов`язалась повернути до 10 липня 2012 року. Жодних коштів від ОСОБА_3 вона не отримувала, розписку особисто не писала, підпис на розписці не вчиняла.

Просила визнати недійсною довіреність, посвідчену 18 липня 2012 року, якою уповноважила ОСОБА_3 на вчинення відповідних дій, та визнати недійсною розписку від 10 червня 2012 року, складену нею, про одержання від ОСОБА_3 грошей у борг.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 15 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними довіреності та розписки відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем обставин, які б свідчили про недійсність довіреності та розписки, виданої ОСОБА_1 відповідачеві.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційну скаргу адвоката Урсаленка О. М. в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 15 березня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд, погодившись з висновком суду першої інстанції, вказав, що рішення є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2019 року ОСОБА_2 подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 15 березня 2018 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заявник зазначає, що поза увагою судів залишилась та обставина, що ОСОБА_1 підписала оспорювані правочини, взагалі не ознайомившись з їхнім змістом і не розуміючи їхню природу. Її не було повідомлено відповідачем щодо дійсних причин укладення цих правочинів, оскільки він фактично діяв в інтересах директора ТОВ «Цибулівське ХПП» ОСОБА_4 та ОСОБА_4 . Також відчуження належних ОСОБА_1 земельних ділянок відбулось без її згоди, незважаючи на те, що відповідач, будучи повіреною особою, мав вчиняти правочин за її згоди.

Позиція інших учасників справи

У липні 2019 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін. На його думку, суди повно та всебічно встановили фактичні обставин справи і дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Олександрівського районного суду Кіровоградської області матеріали справи № 397/791/17.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на підставі державного акта та свідоцтва про право на спадщину за законом належали земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 4,19 га та земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 4,05 га, розташовані на території Цибулівської сільської ради Знам?янського району Кіровоградської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

23 квітня 2012 року ОСОБА_1 та ФГ «Савченко В. В.» укладено договори оренди зазначених земельних ділянок строком на 49 років.

10 червня 2012 року від імені ОСОБА_1 складена розписка про те, що вона отримала від ОСОБА_3 гроші у позику в сумі 40 000 грн та зобов`язалася повернути їх до 10 липня 2012 року, а в разі неповернення боргу має передати йому земельні ділянки у його власність.

18 липня 2012 року приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Котляренком Ю. І. нотаріально посвідчено від імені ОСОБА_1 довіреність, зареєстровану в реєстрі за № 759, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями з питань відчуження (продажу, міни), здачі в найм (оренду), управління, а також вчинення для неї та/чи в її інтересах будь-яких дій щодо належного їй на праві приватної власності нерухомого майна. Довіреність підписана ОСОБА_1 в присутності нотаріуса, особа її встановлена, дієздатність перевірена, довіреність видана з правом передоручення і зберігає чинність до 18 липня 2015 року.

10 листопада 2014 року нотаріально посвідчено договори міни належних ОСОБА_1 , від імені якої за довіреністю діяв ОСОБА_3 , земельних ділянок на належні ОСОБА_4 земельні ділянки. Цю міну здійснено з доплатою по 20 000 грн за кожну земельну ділянку, яку отримано до підписання договорів міни, всього доплачено 40 000 грн.

Відповідно до змісту цих договорів сторони обміняли (передали у власність один одному) належне їм на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: ОСОБА_4 - земельні ділянки, площею по 0,01 га кожна у межах згідно з планом, що розташовані на території Соснівської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а ОСОБА_1 - земельні ділянки площею 4,1926 га та 4,0497 га у межах згідно з планом, що розташовані на території Цибулівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року у справі № 389/1142/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Олександрівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Котляренко Ю. І., про визнання недійсними договорів міни земельних ділянок та зобов`язання повернути земельні ділянки у задоволенні позову відмовлено.

Вказане судове рішення набрало законної сили 14 квітня 2017 року.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги заявника на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 15 березня 2018 року та постанову Кіровоградського апеляційного суду від 13 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту порушеного права визначені частиною другою статті 16 ЦК України, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Отже, правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України, статей 229-233 ЦК України недійсність вчинених правочинів визначається тоді, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Загальні вимоги до письмової форми правочину встановлені у статті 207 ЦК України. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Щодо визнання довіреності недійсною.

Згідно зі статтею 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частин першої, третьої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, вольова дія однієї сторони. На довіреність як на цивільний правочин розповсюджуються загальні вимоги закону щодо правочинів.

Отже, за своєю правовою природою представництво за довіреністю є правовідношенням, за яким особа уповноважується вчинити правочини від імені та в інтересах довірителя.

Особливістю відносин представництва є те, що вони виникають та існують в інтересах особи, яка добровільно надала іншій особі право вчинити певний перелік дій, які вона заздалегідь схвалює. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки лише для особи, яку він представляє.

Відповідно до частини першої статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність.

Частиною першою статті 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належали земельні ділянки площею 4,1926 га та 4,0497 га у межах згідно з планом, що розташовані на території Цибулівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Звертаючись з позовом, як на підставу позову ОСОБА_1 посилалася на відсутність у неї волевиявлення на укладення оспореної довіреності на відчуження вказаних земельних ділянок від її імені, виданої на ім`я ОСОБА_3 .

Відмовляючи у позові про визнання довіреності недійсною, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, і з урахуванням наданих сторонами доказів дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту укладення довіреності внаслідок помилки. Відповідно до тексту довіреності нотаріусом роз`яснено ОСОБА_1 зміст статей 240-245, 247-250 ЦК України щодо поняття довіреності, її форми, строків, передоручення, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності.

Також судами враховано, що з часу посвідчення довіреності і до посвідчення договорів міни пройшло 2 роки і 3 місяці, довіреність не була позивачем скасована. При цьому на час звернення ОСОБА_1 з цим позовом 8 червня 2017 року довіреність втратила свою чинність (18 липня 2015 року).

Разом з цим, судами надано оцінку довідці Цибулівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 25 жовтня 2017 року за № 78 про те, що ОСОБА_1 встановлено діагноз незріла катаракта обох очей, та правильно зауважено, що вказане не свідчить про наявність таких вад зору, що станом на 18 липня 2012 року позбавляло ОСОБА_1 можливості прочитати підписану нею довіреність.

Щодо визнання розписки недійсною.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (статті 1048 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Часиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

ОСОБА_1 просила визнати недійсною розписку, складену нею 10 червня 2012 року про отримання 40 000 грн, з тих підстав, що вона її не підписувала і цих коштів не отримувала.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 4 вересня 2019 року у справі № 760/10691/18, обов`язок доказування невідповідності підпису позивача на оспорюваному договорі процесуальний закон покладає на позивача, а тому саме він зобов`язаний це доводити, зокрема в спосіб, визначений ним та законом, шляхом проведення в справі судової почеркознавчої експертизи.

При зверненні з позовом ОСОБА_1 просила призначити у справі судово-почеркознавчу та технічну експертизу розписки від 10 червня 2012 року, складеної нею ОСОБА_3 , проте для її проведення необхідна наявність предмету дослідження - оригіналу розписки.

Оскільки під час розгляду справи встановлено, що оригінал розписки відсутній, вимога про призначення експертизи залишена без розгляду.

Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі поданих сторонами доказів дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання розписки від 10 червня 2012 року недійсною.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Доводи заявника про неврахування судами при розгляді справи, що ОСОБА_1 , підписуючи оспорювану довіреність, взагалі не ознайомилась із її змістом та не розуміла її правову природу були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і таким доводам надана оцінка.

Твердження ОСОБА_2 щодо неповідомлення ОСОБА_1 дійсних причин укладення цих правочинів, оскільки представник фактично діяв в інтересах директора ТОВ «Цибулівське ХПП» ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , перевірені судами під час розгляду справи та відхилені через недоведеність.

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року у справі № 389/1142/16-ц відмовлено у визнанні недійсними договорів міни, а, відтак, доводи про відчуження належних ОСОБА_1 земельних ділянок без її згоди, незважаючи, що відповідач, будучи повіреною особою, мав вчиняти правочин за її згоди, є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, згідно з якими касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішення чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку та ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 410 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, статтею 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 15 березня 2018 року та постанову Кіровоградського апеляційного суду від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук