Справа № 308/7190/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Шумило Н.Б.

за участю секретаря судового засідання - Луцак В.Я.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Суязової Г.В.

представників відповідачів - Олексій В.В., Лешанича А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад обставин справи

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Суязова Галина Василівна звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень та моральну шкоду в розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень.

Позов обґрунтовано тим, що в ніч на 20.01.2002 року невідомі особи знищили майно позивача - автомобіль марки «WV-Polo» шляхом підпалу. 28 січня 2002 року була порушена кримінальна справа. З моменту порушення кримінальної справи слідчими правоохоронних органів було проведено ряд слідчих дій, проте підозру не вручено жодній особі, так само як і не вручено обвинувальний акт. Позивач вказує, що слідчі як Ужгородського міського відділу УМВС, так і Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області не здійснювали і не здійснюють належним чином досудове розслідування. Подаючи запити неодноразово повідомляли, що кримінальне провадження було зупинене. Листом за №04/2/2-359-05 від 15 червня 2015 року заявника серед іншого повідомлено, що згідно інформації Ужгородського MB УМВС України в Закарпатській області кримінальних проваджень або кримінальних справ з указаними реквізитами, розпочатих за фактом підпалу 20.01.2002 року належного заявнику автомобіля марки «Фольксваген Поло» д.н.з. НОМЕР_1 у провадженні слідчого відділу не перебувають та в архіві міськвідділу поліції не зберігається. 02.12.2015 року Головне управління Національної поліції в Закарпатській області повідомило позивача, що його звернення щодо неналежного здійснення розслідування кримінальної справи №1109102 направлено для організації розгляду до СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області. У зв`язку із неотриманням жодної інформації щодо здійснення розслідування позивач звертався до Міністерства внутрішніх справ та до Адміністрації Президента України, однак такі перенаправлялись до Національної поліції України. Головне управління Національної поліції в Закарпатській області листом від 03.06.2016 року повідомило, що звернення, яке направлялось до Адміністрації Президента України щодо бездіяльності працівників Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області під час здійснення досудового розслідування у кримінальній справі №1109102 від 28.01.2002 року розглянуто у слідчому управлінні ГУНП в Закарпатській області та проінформовано, що 25.02.2002 досудове розслідування у кримінальній справі №1109102 від 27.01.2002 зупинено на підставі п.3 ст. 206 КПК України редакції 1960 року. 23.04.2017 року Головне управління Національної поліції в Закарпатській області зазначило додатково, що слідчим управлінням проводиться перевірка за фактом неналежного розслідування факту пошкодження автомобіля Заявника марки «WV-POLO» шляхом підпалу, за результатами якої заявника мали повідомити додатково. Намагаючись отримати інформацію про стадію слідства та результати проведеної перевірки за фактом неналежного слідства адвокатом заявника подавались в його інтересах адвокатські запити до Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області. У відповідь на запит отримано інформацію про те, що кримінальне провадження зупинене, проте результатів проведеної перевірки за фактом неналежного слідства не надано. У відповідь на адвокатський запит від 26.10.2017 року Ужгородський відділ поліції зокрема зазначив, що провадження зупинено у 2002 році і на день надання відповіді рішення про поновлення провадження не приймалось. 23 лютого 2018 року Ужгородський відділ поліції Головного управління Національної поліції отримав адвокатський запит, в якому зокрема просили надати копію процесуального рішення про зупинення кримінальної справи №1109102 від 28.01.2002 року. Однак жодної відповіді на адвокатський запит отримано не було.

Позивач вказує, що у лютому 2018 року він надіслав скарги до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та до Національної поліції України. Листом від 26.03.2018 року Секретаріат уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повідомив, що з питання тривалого розслідування кримінальної справи №1109102 порушено провадження та надіслано запит до прокурора Закарпатської області. У відповідь на запит Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Прокуратура Закарпатської області повідомила, що слідчим управлінням ГУНП в Закарпатській області проведено службове розслідування в Ужгородському ВП ГУНП в області щодо неналежного розслідування кримінальної справи №1109102 від 28.01.2002 року за фактом підпалу автомобіля та встановлено, що службове розслідування проведене поверхнево, без з`ясування всіх обставин справи та зазначено про скерування листа на адресу керівництва ГУНП в Закарпатській області про проведення повторного розслідування та у випадку наявності підстав - поновлення порушених прав ОСОБА_1 .. 11 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Прокуратури Закарпатської області із заявою про надання висновку службового розслідування та просив повідомити про результати повторного службового розслідування. Також звернувся до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з метою отримання результатів проведеної перевірки за фактом неналежного розслідування кримінального провадження. Листом від 31.10.2018 року Головне управління Національної поліції в Закарпатській області проінформувало, що 31.10.2018 року внесено відомості до ЄРДР за №0003409 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України. Також в даному листі вказується, що досудове розслідування доручене старшому слідчому СВ Ужгородського ВП ГУНП області майору поліції Сухому В.М. зазначено, що хід розслідування взято на контроль керівництвом слідчого управління ГУНП в Закарпатській області. 05 червня 2019 року позивачем подане клопотання, в якому просив повідомити про хід розслідування та надати копії процесуальних рішень по кримінальному провадженню №0003409 від 31.10.2018 року. Також була надіслана скарга Керівнику Ужгородської місцевої прокуратури із проханням вжиття заходів реагування щодо неналежного здійснення досудового розслідування. У відповідь Ужгородська місцева прокуратура перенаправила його скаргу Начальнику Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області. 11 жовтня 2019 року позивач повторно звернувся до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області в якій просив надіслати інформацію про результати розгляду його клопотання про проведення допиту. У зв`язку із неотриманням жодних процесуальних рішень, позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із скаргою на бездіяльність слідчого. 22 листопада 2019 року Ужгородським міськрайонним судом винесено ухвалу, якою зобов`язано слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області Сухого Віталія Михайловича, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження №0003409 від 31.10.2018, відповідно до правил статті 220 КПК України, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 02.05.2019 про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні та повідомити заявника про результати його розгляду. Однак, слідчий так і не вчиняв жодних дій.

Позивач вказує, що 20 лютого 2020 року він надіслав клопотання від 19.02.2020 року, в якому просив провести слідчі дії з метою здійснення досудового розслідування, а саме: допит громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; допит громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; допит проводити у присутності потерпілого та копію постанови за результатами розгляду клопотання надіслати на адресу: АДРЕСА_1 . Однак жодної постанови про задоволення чи відмову у задоволенні його клопотання він не отримав. Вважаючи бездіяльність слідчого незаконною, ним подано скаргу до Ужгородського міськрайонного суду. 18 березня 2020 року судом винесено ухвалу, якою вирішено зобов`язати старшого слідчого Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області Сухого Віталія Михайловича, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження №0003409 від 31.10.2018, відповідно до правил статті 220 КПК України, розглянути клопотання ОСОБА_1 №2 від 20.02.2020 про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні та повідомити заявника про результати його розгляду. 28 квітня 2020 року позивач надіслав до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області клопотання, до якого долучив Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2020 року. Проте жодної постанови чи будь-якого іншого процесуального рішення під час розгляду кримінального провадження так і не отримав.

У позові вказується, що правоохоронні органи зазначали неодноразово про те, що кримінальна справа зупинена у 2002 році, також вказували що взагалі немає такої кримінальної справи. Ознайомитись із кримінальною справою стало можливим лише у 2019 році та позивач дізнався, що 21.03.2005 року начальнику слідчого підрозділу Ужгородського РВ УМВС України були подані вказівки у кримінальній справі №1109102, зокрема щодо негайного поновлення досудового слідства. Також в матеріалах кримінальної справи містяться доручення в порядку ст. 114 КПК України щодо проведення слідчих дій, датоване 05.04.2005 року, постанова заступника Ужгородського міжрайонного прокурора від 16.05.2005 року, якою скасована постанова про зупинення досудового слідства. 07 жовтня 2005 року приймалась постанова про скасування постанови про зупинення досудового слідства від 10.09.2005 року. Із матеріалів кримінальної справи вбачається, що слідчі дії вчинялись у 2005 році, а не як вказувалось у листах правоохоронних органів, що кримінальна справа зупинена 2002 року. Зазначене підтверджує факт неналежного здійснення розслідування державою кримінальної справи, в якій позивач є потерпілим. Позивач вважає, що бездіяльність органів досудового слідства та органів прокуратури, яка здійснює нагляд та процесуальне керівництво є незаконною, що додатково підтверджується ухвалами слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 22.11.2019 року та від 18.03.2020 року та такою бездіяльністю щодо нездійснення розслідування, йому завдано шкоди.

Кримінальну справу за фактом підпалу автомобіля позивача розпочато 28 січня 2002 року, 19 років назад. З моменту порушення кримінальної справи орган слідства неодноразово допускав порушення прав потерпілого та необґрунтовано зупиняв досудове слідство. Держава в особі правоохоронних органів неправомірно повідомляла його про те, що слідство зупинене у 2002 році і така постанова не скасована (хоча матеріалами кримінальної справи підтверджується протилежне), також зазначала, що такої кримінальної справи взагалі не існує. Позивач неодноразово вживав заходів з метою відновлення порушених прав, подавав клопотання, однак, як вбачається із ухвал слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду після внесення відомостей в ЄРДР досудове слідство знову ж таки не здійснювалось належним чином. Вважає, що він надав докази та повідомив суду достатньо відомостей, які підтверджують те, що держава не провела об`єктивне та незалежне ефективне розслідування випадку заподіяння майнової шкоди позивачу (позитивний процесуальний обов`язок).

Позивач вважає, що держава має відшкодувати як матеріальну так і моральну шкоду. Визначаючи розмір матеріальної шкоди зазначити, що в результаті вчинення злочину був повністю знищений його автомобіль марки «WV Polo», вартість якого на момент вчинення злочину становила близько 500 000,00 грн.. Позивач зазначає, що у результаті неналежного розслідування був позбавлений можливості стягнути матеріальну шкоду із винних осіб. Вказує, що об`єкт злочину був засобом його пересування і він носив додаткові витрати з метою забезпечення пересування як себе, так і членів сім`ї. Щодо розміру моральної шкоди, то він оцінює її в 100 000,00 грн.. При визначенні розміру моральної шкоди звертає увагу, що у зв`язку із неналежним здійсненням розслідування та бездіяльністю правоохоронного органу, затягування розслідування та неналежне розслідувань кримінального провадження завдало йому моральних страждань, які проявляються у відчуттях відчаю, страху, соромі, приниженні, неможливістю продовжувати активне життя і великого бажання примусити розслідувати вказане кримінальне провадження. Але найбільші моральні страждання він пережив у зв`язку з незаконними рішеннями слідчих щодо зупинення досудового слідства, незаконною бездіяльністю слідчого. Він відчував безмежну беззахисність у зв`язку з тим, що кримінальне провадження було зупинено як мінімум двічі, а його права від злочину не захищено. У нього виникли сильні сумніви у можливості захисту його прав від злочину без участі в корупційних, приятельсько-кумівських схемах та склалося враження, що добитися справедливості в державі неможливо, що Україна не є правовою державою, хоча останнє задекларовано в Конституції України. З метою відновлення порушених прав він неодноразово звертався до вищих інстанцій, писав скарги та звернення, звертався до суду, змушений був докладати додаткових зусиль для того, щоб правоохоронний орган, який сам би мав здійснювати розслідування, виконував функції, які на нього покладені державою.

Процесуальні дії по справі та позиція учасників процесу:

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.06.2021 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, про що повідомлено учасників справи (а.с.68-69).

06 липня 2021 року від відповідача Головного управління Національної поліції в Закарпатській області надійшов відзив на позовну заяву, до якого долучено докази надіслання такого іншим учасникам справи. У відзиві, відповідач не визнає позовних вимог у повному обсязі. Вказує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. Сам факт наявності ухвал суду на процесуальні дії слідчих, не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів поліції процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому чинним законодавством порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Бездіяльність органу досудового розслідування (щодо неповноти вчинення слідчих дій, тощо) є предметом оскарження відповідно до статті 303 КПК України рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, є правом сторони кримінального провадження і за своєю сутністю є механізмом здійснення судового контролю під час досудового розслідування в межах кримінального провадження, не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1 176 ЦПК України. Відповідач посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 25 травня 2020 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20), від 20 січня 2021 року у справі №686/27885/19 (провадження 61-8240ск20), від 25 червня 2020 року № 520/14/19 (провадження 61-23199ск 19. Щодо підстав відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 500 000 грн. внаслідок знищення майна потерпілої особи в межах кримінального провадження відповідач звертає увагу, що порядок відшкодування (компенсації) шкоди у кримінальному провадженні врегульовано ст.ст.127-130 КПК України. Так, відповідно до вимог ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Відповідач вважає позовні вимоги про відшкодування шкоди завданої злочином у кримінальному провадженні заявлені до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Державної казначейської служби України безпідставними, вказує, що позивачем жодних доказів про завдання йому моральної та матеріальної шкоди (вини осіб та встановлення причинного зв`язку між діями, та наслідками) якими на думку позивача завдано шкоду не надано, а обґрунтування настання такої шкоди є лише припущеннями позивача викладених в позовній заяві. На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

11 серпня 2021 року на адресу суду від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, до якого долучено докази направлення такого сторонам по справі. Вказують що вимоги позивача до Державної казначейської служби України не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими, безпідставними та заявленими до неналежного відповідача. Зазначають, що згідно Положення про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Враховуючи компетенцію Казначейства України, органів Національної поліції та органів прокуратури жодні правові зв`язки Казначейства України з позивачем не виникали і не могли виникнути, оскільки Казначейство України відповідно до наданих повноважень не спричинило ніякої шкоди Позивачеві. Відтак спірні правовідносини виникли виключно між Позивачем та органами Національної поліції, а тому Казначейство не завдало та не могло завдати шкоди Позивачу. Зазначає, що цей факт підтверджується і тим, що позов не містить жодних посилань на незаконні дії, рішення чи бездіяльність посадових осіб Казначейства України, що виключає їх відповідальність за порушення прав позивача. Казначейство України відповідно до Бюджетного кодексу України не є розпорядником усіх бюджетних коштів і не відповідає за зобов`язаннями інших бюджетних установ. Щодо відшкодування матеріальної шкоди у відзиві вказано, що в обґрунтування матеріальної шкоди Позивачем зазначено, що ним понесено матеріальну шкоду у розмірі 500 000,00 грн., оскільки в результаті вчиненім злочину був повністю знищений його автомобіль, однак, у матеріалах позовної заяви відсутні докази, що підтверджують вартість автомобіля належному Позивачу. Вважає, що у Позивача відсутнє право на відшкодування матеріальної шкоди. Відповідач посилається, що жоден із випадків, передбачених ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та ч.2 ст.1167 ЦК України не мав місця у спірних правовідносинах, що позбавляє Позивача права на відшкодування моральної шкоди відповідно до закону. На підставі наведеного просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Крім цього, відповідачем у пункті 1 відзиву було заявлено клопотання про продовження строку на подання відзиву. Вказує, що відповідачем по даній справі визначена Державна казначейська служба України, яка є центральним органом виконавчої влади та розташована за адресою м. Києві, вул. Бастіонна, 6, а також відповідно до Порядку ведення претензійно-позовної роботи в Державній казначейській службі України, затвердженого наказом Державної казначейської служби України від 19.04.2021 №105, представництво інтересів по даній категорії справ здійснюється територіальними органами Казначейства, в даному випадку Головним управлінням Державної казначейської служби України у Закарпатській області через уповноваження на представлення інтересів та довіреність. У зв`язку з направленням ухвали та матеріалів справи від Державної казначейської служби України до Головного управління Казначейства та наданням відповідних повноважень 23 липня 2021 року, у представника Казначейства була відсутня можливість подати відзив вчасно.

Дослідивши долучені до відзиву матеріали, зокрема, лист Державної казначейської служби України №5-08-08/13123 від 30.06.2021 року щодо представництва інтересів у справі, який був отриманий Головним управлінням Державної казначейської служби України у Закарпатській області 23.07.2021 року вх..№08-3978, керуючись ст. 120, ч.2ст. 127 ЦПК України суд вважає за необхідне продовжити строк на подання відзиву до часу його подання, а саме до 09.08.2021 року

Протокольною ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.08.2021 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування в Головного управління Національної поліції в Закарпатській області матеріалів кримінальної справи №1109102 від 27.01.2002 року.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, про що повідомлено учасників справи (а.с.117-118).

06 жовтня 2021 року від Головного управління Національної поліції в Закарпатській області надійшли матеріали кримінального провадження №0003409 (а.с.127).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позов із підстав зазначених у ньому в повному обсязі та просив задовольнити. Пояснив, що автомобіль марки «WV-Polo» він прибав новим у 2000 році, на той час автомобіль коштував 40 000,00 грн. З моменту підпалу автомобіля, близько 20 років він постійно цікавився станом кримінального провадження, ходив до органів Національної поліції, писав до прокуратури та інших органів державної влади заяви та скарги, витрачав свій вільний час, проте так нічого і не добився, шкоду за спалений автомобіль йому ніхто не відшкодував. Протягом тривалого часу його ніхто не повідомляв про рух кримінального провадження. Вказав, що в ході досудового розслідування допитували його, інших осіб. Вважає, що замовником був ОСОБА_4 , оскільки колись він мав до нього претензії через кошти. Зазначив, що в матеріалах кримінального провадження на аркушах 60, 84 містяться доручення, проте вони не були виконані до кінця. Вважає, що слідство проводилось дуже погано. Не виконувались доручення, не намагались знайти сліди злочину. Зокрема, під час допиту свідок повідомляв, що ОСОБА_5 їхав із пластиковою каністрою, разом із тим, слідчий не знайшов даної каністри, не з`ясував де він її купив, на якій заправці купував бензин. Також він вказував органу досудового розслідування, що замовником є ОСОБА_4 , проте по матеріалах справи видно, що шукають ОСОБА_5 . Вважає, що якби органом досудового розслідування було виконано всі доручення, то справу можна було б розкрити. Вказує, що у зв`язку із неналежним та тривалим здійснення досудового розслідування йому була завдана моральна шкода.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити та стягнути на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 500 000,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 100 000,00 гривень, що була завдана позивачу у зв`язку із надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження. Вказала, що у 2002 році невідомі особи знищили автомобіль позивача. Органи досудового розслідування лише порушили кримінальне провадження, проте на вчиняли дій щодо його розслідування. У 2018 році держава віднайшла дану кримінальну справу та привела її у відповідності до вимог нового КПК України, були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Зазначила, що ознайомившись із матеріалами кримінального провадження вони дізнались, що є постанови про скасування постанови про зупинення досудового розслідування. Вони неодноразово зверталися до органів досудового розслідування із клопотаннями, проте відповідей на них не було, жодних дій проведено не було. Бездіяльність держави була встановлена ухвалами слідчого судді, якими слідчого було зобов`язано вчинити дії. Досудове розслідування за даним фактом тривало з 2002 по 2020 роки, проте органом досудового розслідування не вчинялось жодних дій. Позивач ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, був позбавлений можливості жити звичним життям, змушений був звертатися до державних органів із заявами та скаргами. Вважає, що була допущена бездіяльністю держави та невиконанням свого обов`язку щодо розслідування злочину. Так, з 2002 року держава, не дотримуючись своїх правових обов`язків, зволікала, приймала неправомірні рішення, допускала бездіяльність, що призвело до неналежного розслідування злочину, в якому позивач виступав потерпілим та завдало потерпілому, як моральної, так і матеріальної шкоди. Позивач, з 2002 року вживав заходів з метою поновлення своїх прав. Так, під час розгляду судової справи було досліджено матеріали кримінальної справи, з яких зокрема вбачається те, що прокуратурою неодноразово скасовувались постанови про зупинення кримінального провадження, що ОСОБА_1 подавав скарги до вищих органів з метою відновлення правосуддя та поновлення досудового розслідування. Як вбачається з матеріалів кримінальної справи №1109102 така неодноразово зупинялась з метою розшуку винуватця вчиненого кримінального злочину. Орган досудового розслідування мав здійснити ряд слідчих дій із особою ОСОБА_3 , однак не здійснював вказуючи на те, що не може знайти таку особу. Однак, з а.с. 203 кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_3 вибув у ВК-46 Рівненської області, тобто органу досудового розслідування було відомо про місце перебування особи, натомість орган досудового розслідування не виконуючи окреме доручення (а.с. 205 кримінальної справи), приймає постанову про зупинення досудового розслідування (а.с. 206 кримінальної справи). Поновлення та скасування постанов про зупинення кримінального провадження відбувалось після скарг самого потерпілого ОСОБА_1 .. До матеріалів позовної заяви були надані докази, зокрема відповідь прокуратури Закарпатської області від 15.06.2015 року, в якій вказується, що кримінальних проваджень або кримінальних справ щодо підпалу автомобіля ОСОБА_1 в Ужгородському МІВ УМВС України чи в архіві немає. Надалі Головне управління Національної поліції в Закарпатській області повідомляє, що 25.02.2002 року кримінальна справа була зупинена. Аналогічну відповідь було надано і в 2017 році: Проте жодна із інформацій, наведених державними органами насправді не відповідала дійсності, що і спростовується матеріалами кримінальної справи. З метою розшуку інформації позивач користувався правовою допомогою та адвокатом подавались адвокатські запити, однак правоохоронні органи не надавали відповіді на запити. Подавались скарги до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини, Національної поліції України. Державою було виявлено, що перевірка за скаргами позивача проводилась поверхнево, що підтверджується листом прокуратури Закарпатської області від 17.07.2018 року. Після надходження численних заяв та скарг позивача провадження по кримінальній справі було відновлено та 31.10.2018 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003409. З метою здійснення розслідування кримінального провадження, позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів та оскаржував бездіяльність до суду, про що було надано копії заяв, скарг та ухвал Ужгородського міськрайонного суду, де вказується, що слідчий суддя дійшов висновку, що слідчим у кримінальному провадженні №0003409 допущено бездіяльність, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчиняти у визначений КПК України строк. Вивчені під час судового розгляду даної справи докази підтверджують твердження позивача про те, що держава, в особі органу досудового розслідування та інших правоохоронних органів, здійснювала поверхневе розслідування злочину, затягувала його та навмисне зупиняла кримінальне провадження, приховувала з невідомих позивачу мотивів, матеріали кримінальної справи, що в результаті призвело до порушення прав позивача. Зазначила, що шкоду ОСОБА_1 зазнав саме через дії держави, адже держава не здійснила розслідування злочину, позивач був позбавлений можливості відшкодувати шкоду за рахунок злочинця, позивач був змушений докладати зусиль для зобов`язання держави діяти в межах закону та через це зазнав чимало моральних страждань. Позивач ОСОБА_1 був визнаний потерпілим у кримінальному провадженні (кримінальній справі), тобто держава визнала, що злочином щодо підпалу авто йому завдано матеріальну та моральну шкоду. Вказала, що позивач надав суду всі докази, які підтверджують його намагання добитись правосуддя і справедливості, ба більше того, здійснення розслідування злочину це прямий обов`язок держави і жодна особа не має додатково вживати заходів для спонукання виконання обов`язку державою. Вважає, що ОСОБА_1 має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного розслідування злочину, де заявник є потерпілим. Вказала, що позивач, серед іншого зазнав душевних страждань ще і через те, що змушений був проживати в страху за своє життя та життя сім`ї, адже йому підпалили авто під вікнами його будинку, відчував моральне пригнічення через усвідомлення власної незахищеності. Неодноразові відвідини органу досудового розслідування, подання скарг з метою відновлення його прав змусили його відмовитись від звичного ритму життя. Більше того, він був позбавлений автомобіля, що додатково змушувало його здійснювати організацією свого життя та членів своєї сім`ї. На підставі наведеного вважає, що стороною позивача наведено факти, які свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування, щодо матеріальної шкоди, матеріалами кримінальної справи повністю підтверджено знищення автомобіля позивача, та під час розгляду даної справи позивачем було доведено відповідальність держави за тривале розслідування злочину, за яке держава має понести відповідальність перед фізичною особою.

Крім цього, під час судових дебатів 10.05.2022 року представник позивача - адвокат Суязова Г.В. зробила заяву про те, що докази на підтвердження витрат у зв`язку з розглядом справи будуть подані стороною позивача протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Закарпатській області проти задоволення позову заперечив у повному обсязі, повністю підтримав викладене у відзиві. Вказав, що у даному кримінальному провадженні всі процесуальні дії були вчинені, свідки допитані, на всі скарги та запити було надано відповідь. Вважає, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що дії Головного управління Національної поліції у Закарпатській області під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні за фактом підпалу 20.01.2002 року автомобіль марки «WV-Polo», що належав позивачу, були неправомірними та відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. Зазначив, що незгода із процесуальними рішеннями слідчого не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Вказує, що позивач не наводить жодних доказів завдання йому моральної шкоди діями працівників поліції та наслідки, які він поніс. Від 2002 року до 2015 року відсутні документи, що позивач звертався до органів досудового розслідування із заявами. У 2018 році він ознайомився із матеріалами кримінального провадження. В матеріалах справи відсутні докази, що позивачу була заподіяна шкода.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, з підстав викладених у відзиві. Просив відмовити у задоволенні позову із тих підстав, що позивачем не було доведено заподіяння йому органами державної влади матеріальної шкоди. Щодо моральної шкоди вказав, що немає обрахунку такої та відсутній причинно-наслідковий зв`язок.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що постановою старшого дізнавача ВД Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області капітана міліції Саглиця М.П. від 28.01.2002 року порушено кримінальну справу за фактом незаконного знищення майна гр-на ОСОБА_1 шляхом підпалу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України. Згідно постанови встановлено, що в ніч на 20.01.2002 року невстановлені особи вчинили підпал автомобіля марки "WV POLO", н/з НОМЕР_1 , розташованого біля буд. АДРЕСА_2 , чим власнику ОСОБА_1 спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 40 000 гривень. Згідно технічного висновку ВПЛ ВДПО УМВС України в Закарпатській області від 24.01.2002 року «Найбільш ймовірно горіння в автомобілі виникло від дії стороннього джерела запалювання» (а.с.7 матеріалів кримінального провадження).

Вказаній кримінальній справі було присвоєно №1109102.

Відомості про вказане кримінальне правопорушення, передбачені ч.5 ст.214 КПК України, відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 214 КПК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань «31» жовтня 2018 року за № 0003409, досудове розслідування доручено ОСОБА_8 старшому слідчому СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області.

Постановою старшого дізнавача капітана міліції Саглиця М.П. від 28.01.2002 року ОСОБА_1 визнано потерпілим по кримінальній справі №1109102 (а.с.58 матеріалів кримінального провадження).

Крім цього, 24.12.2018 року ОСОБА_1 вручена пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

21.03.2005 року начальником СУ УМВС України майором міліції М.М. Піняшко начальнику слідчого підрозділу Ужгородського РВ УМВС підполковнику міліції Понзелю В.Й. було дано вказівку по кримінальні справі №1109102 (в порядку ст.114-1 КПК України), згідно якої вимагав: негайно поновити досудове слідство; скласти план розслідування по кримінальній справі №1109102; відповідним розпорядженням поновити склад слідчо-оперативної групи, до складу якої включити досвідчених працівників підрозділів галузевих служб; розробити додатковий узгоджений план спільних слідчих дій та оперативно-розшукових заходів з висуненням конкретних версій; здійснити належний криміналістичний аналіз даних (відомостей), здобутих в процесі розслідування та визначити конкретні обставини (питання), які необхідно встановити (з`ясувати).

05.04.2005 року слідчим СВ Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області Сабов В.М. дано доручення в порядку ст.114 КПК України, у якому, з метою перевірки показів потерпілого та причетності осіб до підпалу та встановлення особи на ім`я ОСОБА_3 просив забезпечити явку в СВ Ужгородського РВ для проведення слідчих дій гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також провести ОРМ та встановити особу на ім`я ОСОБА_3 , якого також доставити в СВ Ужгородського РВ для проведення слідчих дій.

Постановою заступника прокурора молодшого радника юстиції С.Вовканич від 16 травня 2005 року скасовано постанову про зупинення досудового слідства у справі №1109102 від 23.04.2005р. слідчого СВ Ужгородського РВ УМВС Сабова В.М. Встановлено, що 29 березня 2005 року вказану кримінальну справу прийняв до свого провадження слідчий СВ Ужгородського РВ УМВС Сабов В.М., який, провівши по справі всього 1 слідчу дію, а саме допитав додатково в якості потерпілого ОСОБА_1 та направивши 1 доручення органу дізнавання, не виконавши в повному обсязі письмові вказівки СУ УМВС, досудове слідство у справі зупинив на підставі п.3 ст.206 КПК України. За таких обставин вищевказане рішення прийнято необґрунтовано, з порушенням вимог закону.

Постановою заступника прокурора молодшого радника юстиції С.Вовканич від 07 жовтня 2005 року скасовано постанову про зупинення досудового слідства у справі №1109102 від 10.09.2005р. слідчого СВ Ужгородського РВ УМВС Токарчик М.М.. Встановлено, що 10 вересня 2005 року досудове слідство у справі в черговий раз зупинено на підставі п.3 ст.206 КПК України, тобто у зв`язку з не встановленням осіб, які вчинили злочин. 20.09.2005 року з прокуратури Закарпатської області в Ужгородську міжрайонну прокуратуру надійшла скарга потерпілого ОСОБА_1 , в якій викладені доводи, що підлягають перевірці в ході досудового слідства, оскільки такі в повному обсязі перевірені не були.

15.06.2015 року Прокуратурою Закарпатської області за №04/2/2-359-05 ОСОБА_1 було надано відповідь на звернення щодо тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001147 від 19.05.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України та з інших питань. Повідомлено, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні на даний час проводиться слідчим відділом Ужгородського MB УМВС України в Закарпатській області та перебуває на контролі прокуратури міста Ужгорода. За результатами вивчення даного кримінального провадження прокурором міста Ужгорода 19.05.2015 на адресу начальника УМВС України в Закарпатській області направлено доручення у порядку ст.30 Закону України «Про прокуратуру» про усунення порушень вимог кримінального процесуального законодавства під час його розслідування, не прийняття законного і обґрунтованого рішення, а також щодо вирішення питання про відповідальність слідчого. Крім того повідомлено, що згідно інформації Ужгородського MB УМВС України в Закарпатській області кримінальних проваджень або кримінальних справ з указаними ним реквізитами, розпочатих за фактом підпалу 20.01.2002 належного йому автомобіля марки «Фольксваген Поло» д.н.з. НОМЕР_1 у провадженні слідчого відділу не перебувають та в архіві міськвідділу міліції не зберігаються.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та його представник неодноразово зверталися до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області із запитими про надання інформації про стан досудового розслідування у кримінальній справі №1109102, зокрема, запитом від 23.11.2015 року, адвокатським запитом від 12.07.2017 року, адвокатським запитом від 21.02.2018 року.

Листом заступника начальника Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області С.З. Довгунь від 03.06.2016 року за №м-406/106/02/7-2016 у відповідь на звернення ОСОБА_1 до Адміністрації Президента України щодо бездіяльності працівників Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області під час здійснення досудового розслідування у кримінальній справі №1109102 від 28.01.2002 за дорученням, у межах компетенції, проінформовано, що 25.02.2002 досудове розслідування у кримінальній справі №1109102 від 28.01.2002 зупинено на підставі п.3 ст.206 КПК України редакції 1960 року.

Листом заступника начальника Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 23.04.2017 року №м-335/106/02/7-2017 В.О.Пукман ОСОБА_1 проінформовано, що згідно інформаційної бази даних 25.02.2002 досудове розслідування у кримінальній справі №1109102 від 28.01.2002 зупинено на підставі п.3 ст.206 КПК України редакції 1960 року. Вказано, що на даний час слідчим управлінням проводиться перевірка за фактом неналежного розслідування факту пошкодження автомобіля марки «WV-Polo» шляхом підпалу.

Листом т.в.о. начальника СВ Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області підполковника поліції В.В. Поковба від 02.11.2017 року за вих.№194а/з/106/25/1-2017, серед іншого було повідомлено, що у кримінальній справі №1109102 від 28.01.2002 року згідно наявної інформації 25.02.2002 було прийнято рішення про зупинення досудового розслідування відповідно до п.3 ст.206 КПК України (в редакції 1960 року). Станом на день надання відповіді рішення про поновлення досудового розслідування не приймалося.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 травня 2018 року справа №807/306/18 адміністративний позов ОСОБА_10 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області особі Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самосійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області щодо ненадання адвокату Пшеницькій Галині Василівні відповіді на адвокатський запит від 21.02.2018 року. Зобов`язано Ужгородський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області розглянути адвокатський запит ОСОБА_10 в порядку, визначеному Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012 р. Судом було встановлено, що 23 лютого 2018 року ОСОБА_10 звернулася в інтересах третьої особи - ОСОБА_1 до Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з адвокатським запитом від 21.02.2018 р., в якому з метою захисту прав та інтересів клієнта просила: надати інформацію про стан досудового розслідування у кримінальній справі №1109102 від 28.01.2002 р.; надати копію процесуального рішення про зупинення досудового розслідування у кримінальній справі №1109102 від 28.01.2002 р. Однак відповідь на направлений адвокатський запит Ужгородський відділ поліції ГУНП в Закарпатській області не надав.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2018 року справа №876/4910/18 апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області залишено без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 травня 2018 року у справі № 807/306/18 без змін.

Позивач ОСОБА_1 звертався із скаргами від 21 лютого 2018 року до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та Голови Національної поліції України, в яких просив: 1) вжити заходи до керівників Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Ужгородського міського відділу ГУ НП в Закарпатській області щодо ненадання відповіді на адвокатські запити та на його звернення; 2) зобов`язати надати їх копію постанови про зупинення досудового розслідування по кримінальній справі №1109102 від 28.01.2002 року, зазначити ПІБ слідчого, який здійснює досудове розслідування; 3) здійснити перевірку неналежного виконання працівниками Ужгородського відділу ГУНП в Закарпатській області щодо здійснення досудового розслідування по кримінальній справі №1109102 від 28.01.2002 року.

Листом від 26 березня 2018 року за №13/7-М311948.18-1/07-78 керівником Управління з питань дотримання процесуального законодавства Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини І.О.Мальченко надано відповідь ОСОБА_1 на його скаргу, повідомлено, що за його зверненням відкрито провадження, прокурору Закарпатської області надіслано відповідний запит. Щодо ненадання відповіді на адвокатський запит зазначено, що вирішення вказаного питання виходить за межі повноважень Уповноваженого, які визначені Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини».

17.07.2018 року Прокуратурою Закарпатської області розглянуто лист керівника Управління з питань дотримання процесуального законодавства Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини І.О.Мальченко щодо надання відомостей про результати службового розслідування за скаргою ОСОБА_1 з приводу неналежного розслідування кримінальної справи №1109102 від 28.01.2002 за фактом пошкодження шляхом підпалу автомобіля скаржника. Повідомлено, що слідчим управлінням ГУНП в Закарпатській області проведено службове розслідування в Ужгородському ВП ГУНП в області по вищезазначеним питанням за результатом чого складено відповідний висновок, який 10.07.2018 скеровано на адресу прокуратури області. Водночас, вивчення прокуратурою області зазначеного висновку засвідчило, що службове розслідування посадовим особами слідчого управління ГУНП в області проведено поверхово, без з`ясування всіх обставин справи. Ураховуючи викладене, прокуратурою області на адресу керівництва ГУНП в Закарпатській області скеровано лист про проведення повторного службового розслідування, а також у разі наявності підстав, поновлення порушених прав ОСОБА_1

11 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Прокуратури Закарпатської області, у якій, зокрема, просив повідомити про результати повторного службового розслідування слідчого управління ГУНП в Закарпатській області, проведеного з приводу неналежного розслідування кримінальної справи №1109102 від 28.01.2002 року.

Листом від 31.10.2018 року за №М-1027/106/07-2018 заступником начальника слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області підполковником поліції В.О.Пукман у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 18.10.2018 року повідомлено, що слідчим відділом Ужгородського ВП ГУНП області 31.10.2018 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0003409 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України. Досудове розслідування доручено здійснювати старшому слідчому СВ Ужгородського ВП ГУНП області майору поліції Сухому В.М. На даний час досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває, проводяться необхідні слідчі (розшукові) дії, спрямовані на встановлення всіх обставин вчинення правопорушення та винних осіб. Хід розслідування у кримінальному провадженні взято на контроль керівництвом слідчого управління ГУНП в Закарпатській області.

05 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із клопотанням до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, в якому просив: 1) повідомити про хід досудового розслідування по кримінальному провадженню №000343409 від 31.10.2018 року; 2) надіслати йому копії процесуальних рішень, які приймались в рамках кримінального провадження №000343409 від 31.10.2018 року щодо здійснених слідчих дій; 3) надати копію рішення за результатами його клопотання від 02.07.2019 року. У клопотанні вказує, що 07 травня 2019 року він подавав до канцелярії Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області клопотання від 02 травня 2019 року, в якому просив допитати ОСОБА_2 та ОСОБА_3

05 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із скаргою до Начальника Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області та Керівника Ужгородської місцевої прокуратури, у якій просив вжити заходів реагування щодо належного здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженні №000343409 від 31.10.2018 року.

11 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області у якому просив розглянути клопотання про допит свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та повідомити про стан розгляду кримінального провадження №000343409 від 31.10.2018 року.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 листопада 2019 року справа №308/12387/19, зобов`язано старшого слідчого Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області Сухого Віталія Михайловича в провадженні якого перебуває кримінальне провадження №000343409 від 31.10.2018, відповідно до правил статті 220 КПК України, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 02.05.2019 про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні та повідомити заявника про результати його розгляду. В ході розгляду скарги слідчий суддя дійшов висновку, що слідчим у кримінальному проваджені №000343409 допущено бездіяльність, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк.

20.02.2020 року ОСОБА_1 направив до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області клопотання №2, у якому просив здійснити допит ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , допит проводити в присутності потерпілого.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 березня 2020 року справа №308/12387/19 зобов`язано старшого слідчого Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області Сухого Віталія Михайловича, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження №000343409 від 31.10.2018, відповідно до правил статті 220 КПК України, розглянути клопотання ОСОБА_1 №2 від 20.02.2020 про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні та повідомити заявника про результати його розгляду. В ході розгляду скарги слідчий суддя дійшов висновку, що слідчим у кримінальному проваджені №000343409 допущено бездіяльність, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк.

28.04.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області із клопотанням, у якому просив: 1) повідомити про хід досудового розслідування по кримінальному провадженню №000343409 від 31.10.2018 року; 2) надіслати йому копії процесуальних рішень, які приймались в рамках кримінального провадження №000343409 від 31.10.2018 року щодо здійснених слідчих дій по день надання відповіді; 3) надати копію рішення за результатами його клопотання від 20.02.2020 року, на виконання ухвали суду.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою старшого слідчого СВ Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області майора поліції Сухого В.М. від 14 квітня 2020 року кримінальне провадження №0003409 від 31.10.2018 року, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали кримінального провадження №0003409 від 31.10.2018 року, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Застосоване судом законодавство, позиція суду та оцінка доводів учасників справи:

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України).

У частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 11 ЦК України регламентовано підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ч.1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

У своїх рішення ЄСПЛ неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece), заява № 19773/92).

Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19, від 14 лютого 2022 року у справі № 550/336/21.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналіз положень статей 11, 23 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач обґрунтовує заподіяння йому моральної шкоди тим, що кримінальну справу за фактом підпалу автомобіля розпочато 28 січня 2002 року, і з цього часу орган слідства неодноразово допускав порушення його прав та зупиняв досудове слідство. Він неодноразово вживав заходів з метою відновлення порушених прав, подавав клопотання, однак досудове слідство знову ж таки не здійснювалося належним чином. Найбільші моральні страждання він пережив у зв`язку із незаконними рішеннями слідчих щодо зупинення досудового слідства, незаконною бездіяльністю слідчого. Вказував, що моральні страждання проявляються у відчуттях відчаю, страху, соромі, приниженні, неможливістю продовжувати активне життя і великого бажання примусити розслідувати вказане кримінальне провадження, що він відчував моральне пригнічення через усвідомлення власної незахищеності, відчував страх за своє життя та життя своєї сім`ї, адже йому підпалили авто під вікнами його будинку.

Так із, матеріалів справи вбачається, що кримінальним правопорушенням була заподіяна шкода ОСОБА_1 , яка полягала у тому, що в ніч на 20.01.2002 року невстановлені особи вчинили підпал його автомобіля марки "WV POLO", н/з НОМЕР_1 , розташованого біля буд. №3 по вул.Насипній в м.Ужгороді, чим заподіяли йому матеріальну шкоду (із матеріалів кримінального провадження вбачається, що вартість автомобіля на той час становила 40 000 гривень). 28.січня 2002 року ОСОБА_1 був визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Вказане кримінальне провадження неодноразово зупинялося. Так 25 лютого 2002 року провадження у кримінальній справі було зупинено, 09.08.2002 року - поновлено, 27.08.2002 року - зупинено, 29.03.2004 р. - відновлено, 23.04.2004 р. - зупинено, 16.05.2005 року - постанова про зупинення була скасована прокурором, 10.09.2005 р. - зупинено, 07.10.2005 року - постанова про зупинення скасована прокурором, 10.11.2005 року - зупинено на підставі п.3 ст.206 КПК України 1960 року.

Суд бере до уваги, що відповідно до положень ст.209 КПК України 1960 року коли особа, яка вчинила злочин, не встановлена, слідчий зупиняє досудове слідство в справі з додержанням вимог частини 3 статті 206 цього Кодексу і зобов`язаний як безпосередньо, так і через органи дізнання вживати заходів до встановлення особи, що вчинила злочин.

При цьому, із досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження №0003409 вбачається, що наступні документи після постанови про зупинення досудового слідства від 10.11.2005 року датовані 29.10.2018 роком. Відсутні відомості про те, що протягом вказаного часу органами досудового розслідування вчинялися дії щодо розслідування даного злочину, зокрема, встановлення особи, що вчинила злочин. Крім цього, із 10.11.2005 року у кримінальному провадженні не було здійснено жодної слідчої дії, наявний лише рапорт від 30.06.2020 року про неможливість виконання доручення. 14 квітня 2020 року кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, постанова мотивована тим, що в ході досудового розслідування жодній особі прокурором не погоджено і органом досудового розслідування не повідомлено про підозру, строк досудового розслідування закінчується 30.04.2020 року.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт тривалої протиправної бездіяльності органу досудового розслідування та надмірної тривалості досудового розслідування кримінального провадження (досудове розслідування було розпочате 28.01.2002 року та закрите постановою слідчого 14 квітня 2020 року, тобто тривало більше 18 років), що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування. Факт невиконання слідчим всіх необхідних слідчих дій для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема, дані в ході досудового розслідування кримінального провадження доручення не були виконані в повному обсязі, а також ухвалами слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 листопада 2019 року та від 18 березня 2020 року, в яких слідчим суддею в ході розгляду скарг було встановлено, що слідчим у кримінальному проваджені №000343409 допущено бездіяльність, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк. Крім цього, постанови про зупинення кримінального провадження неодноразово були скасовані прокурором, як такі, що прийняті необґрунтовано, з порушенням вимог закону, без перевірки в повному обсязі доводів потерпілого.

Також суд бере до уваги, що винну особу органом досудового розслідування не встановлено, шкода позивачу, яка полягає у знищенні його автомобіля не відшкодована.

Як зазначає Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), позов про відшкодування шкоди за кримінальне порушення має подаватись за Кримінально-процесуальним кодексом. Проте такий позов повинен подаватись із зазначенням відповідної (винної) особи або осіб. Засіб стає марним, якщо особу злочинця не встановлено та обвинувачення не пред`явлено. Таким чином, відсутність результату кримінального провадження також перешкоджало заявниці ефективно використати цей засіб, оскільки на практиці цивільний позов про відшкодування компенсації не буде розглядатись до остаточного встановлення фактів у триваючому кримінальному провадженні (рішення у справі «Гонгадзе проти України», заява № 34056/02).

У зв`язку із такою тривалістю кримінального провадження ОСОБА_1 змушений був відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися з відповідними клопотаннями та скаргами до органів держаної влади, що підтверджується матеріалами справи, що не входить до його звичайного життя та призводить до моральних страждань.

У зв`язку із наведеним суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується факт заподіяння позивачу моральної шкоди діями службових осіб відповідача - Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, що полягають у надмірній тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні, розпочатому за фактом знищення майна позивача, неодноразових прийняттях рішень про зупинення досудового розслідування, тривалою бездіяльністю службових осіб, пов`язаною з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

З урахуванням встановлених обставин справи, зважаючи на характер та тривалість завданої шкоди, глибини душевних страждань позивача, час, витрачений на захист своїх прав, вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 грн. компенсації моральної шкоди.

Вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. є завищеною, належними доказами не підтверджена, а тому в цілому задоволенню не підлягає.

Суд вважає доводи відповідача про те, що незгода позивача з прийнятими працівниками органів поліції процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому чинним законодавством порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди, та бездіяльність органу досудового розслідування (щодо неповноти вчинення слідчих дій, тощо) є предметом оскарження відповідно до статті 303 КПК України, такими, що не спростовують вказані вище висновки суду з огляду на наступне.

Так, у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 641/2198/17 Верховний Суд зробив висновок про те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Разом із тим, у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, систематична бездіяльність органу досудового розслідування, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування.

Щодо позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди

Позовна вимога про відшкодування матеріальної шкоду в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення матеріальної шкоди позивач зазначає, що в результаті вчинення злочину був повністю знищений його автомобіль марки «WV Polo», вартість якого на момент вчинення злочину становила близько 500 000,00 грн. та у результаті неналежного розслідування був позбавлений можливості стягнути матеріальну шкоду із винних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ч.2 ст.22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.3 ст.22 ЦК України).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

За приписами статті 1166 ЦК України шкода, завдана злочином, відшкодовується особою, яка її завдала, а не відповідачами.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Статтею 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Верховний Суд у постанові від 03 лютого 2022 року справа № 757/59744/19-ц (провадження № 61-12626св21) зазначив, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.

Проте, на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 вересня 2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява № 54904/08, Суд зауважив, що відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 1177 ЦК України, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно зі статтею 1177 ЦК України, як окремо взятою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).

Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди у зв`язку з їх недоведеністю. Так, в матеріалах справи відсутні докази завдання ОСОБА_1 майнової шкоди з боку органів державної влади, тобто відсутній причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та заподіяною шкодою у вигляді знищення автомобіля.

Крім цього, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача у часині того, що позивачем не доведено, що вартість знищеного автомобіля становила 500 000,00 грн. Так, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що позивач ОСОБА_1 вказував, що на час вчинення злочину його автомобіль коштував 40 000,00 грн.. Визначаючи розмір майнової шкоди у сумі 500 000,00 позивач жодним чином вказаного не обґрунтував та доказів на підтвердження не надав.

Щодо посилань відповідача Державної казначейської служби України про те, що він є неналежним відповідачам у даній справі, оскільки жодні правові зв`язки Казначейства України з позивачем не виникали і не могли виникнути, оскільки Казначейство України відповідно до наданих повноважень не спричинило ніякої шкоди позивачеві, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року по справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що «відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16)».

Державна казначейська служба України у даній справі є відповідачем не як заподіювач шкоди, а як орган, який відповідно до законодавства здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, Державна казначейська служба України може виступати співвідповідачем у цій справі, оскільки відшкодування шкоди за рахунок держави здійснюється з державного бюджету.

Враховуючи наведене вище позов підлягає до часткового задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України).

Оскільки позов задоволено частково та позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору слід віднести за рахунок держави. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19, провадження № 61-20862св19.

Керуючись ст.ст.12, 13, 77, 78, 81, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, ЦПК України, ст.ст. 19, 56 Конституції України, ст.ст.22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,- задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 грн. компенсації моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, , місцезнаходження: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13.

Відповідач: Державна казначейська служба України, , місцезнаходження: м.Київ, вул. Бастіонна, 6.

Повне рішення суду складено - 16 травня 2022 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області Н.Б. Шумило