Постанова

Іменем України

07 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 495/9569/18

провадження № 61-8438св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у складі судді Прийомової О. Ю. від 07 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., Сєвєрової Є. С., від 19 серпня 2022 року у справі за позовом до про поділ сумісно набутого майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ сумісно набутого майна подружжя, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив суд в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної власності подружжя, визнати за ним 40 % статутного (складеного) капіталу приватного підприємства «Ніка-2» (далі - ПП «Ніка-2»), що дорівнює 12 000 000 грн, а 40 % вказаного майна визнати за ОСОБА_2 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя загальною вартістю 24 000 000 грн.

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 240 грн.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2022 року, клопотання ОСОБА_2 про розподіл судових витрат у цій справі задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на правничу допомогу у розмірі 27 240 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що у зв`язку із документальним доведенням відповідачем ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, а також судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , наявні правові підстави, передбачені статтями 137, 141 ЦПК України, для компенсації понесених відповідачем судових витрат.

Суди керувалися тим, що стороною відповідача у день проголошення судом першої інстанції вступної та резолютивної частини рішення, 24 вересня 2021 року, заявлено про необхідність розподілу витрат на професійну правничу допомогу. У зв'язку із розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження судові дебати не проводились, а отже, заявник дотримався вимог, передбачених частиною восьмою статті 141 ЦПК України, щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат.

Професійну правничу допомогу ОСОБА_2 надано адвокатом Гамаром В. І., представництво інтересів підтверджено ордером № 258731 від 23 червня 2020 року, виданим на підставі укладеного договору № 4-2/20 від 23 червня 2020 року, який був пролонгований за угодою сторін до 01 грудня 2021 року, до 01 січня 2023 року, що узгоджується з вимогами чинності договору до часу його належного виконання за положеннями частини 1 статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що питання щодо правильності найменування судового рішення, яким суд першої інстанції розподілив судові витрати, підлягає вирішенню шляхом виправлення описки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У серпні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні клопотання про розподіл судових витрат.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15, постановах Верховного Суду: від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18, від 16 вересня 2021 року у справі № 465/3424/10.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції безпідставно стягнув витрати на правову допомогу за договором, дія якого була припинена 01 січня 2021 року, тоді як акт виконаних робіт за цим договором підписано 29 вересня 2021 року. Висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_2 під час розгляду справи 24 вересня 2021 року заявляла щодо витрат на професійну правничу допомогу, не відповідає обставинам справи, оскільки судове засідання у вказану дату проводилося за відсутності сторін. Таким чином, відповідач не дотримався вимог, передбачених частиною восьмою статті 141 ЦПК України, щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які у зв`язку із цим були стягнуті з позивача безпідставно та за відсутності у нього можливості подати відповідні заперечення на заяву про розподіл таких витрат.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Професійну правничу допомогу ОСОБА_2 надано адвокатом Гамаром В. І., представництво інтересів підтверджено ордером № 258731 від 23 червня 2020 року, виданим на підставі укладеного договору № 4-2/20 від 23 червня 2020 року, який був пролонгований за угодою сторін до 01 грудня 2021 року та до 01 січня 2023 року.

Відповідач ОСОБА_2 в особі представника адвоката Гамара В. І. 24 вересня 2021 року під час розгляду справи в суді першої інстанції заявила про необхідність розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме 80 % статутного капіталу ПП «Ніка-2», загальною вартістю 24 000 000 грн.

11 березня 2019 року ОСОБА_2 подала клопотання про забезпечення судових витрат (а. с. 92-93, т. 1). Цього ж дня, а також 04 лютого 2021 року вона подала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (а. с. 98, 201-202, т. 1).

29 та 30 вересня 2021 року представник ОСОБА_2 подав заяви про розподіл судових витрат, відповідно до яких просив стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 27 240 грн. У цьому клопотанні зазначено, що 24 вересня 2021 року під час розгляду справи представник відповідача зазначав, що надасть докази щодо судових витрат протягом 5 днів.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.

Щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Частиною першою статті 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні (пункт 53 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2021 року у справі № 465/3424/10-ц (провадження № 61-3038св21), на яку послався заявник у касаційній скарзі.

Задовольняючи подану відповідачем ОСОБА_2 заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, суди керувалися тим, що стороною відповідача у день проголошення судом першої інстанції вступної та резолютивної частини рішення (24 вересня 2021 року) заявлено про необхідність розподілу витрат на професійну правничу допомогу,, і протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подано відповідні докази на підтвердження розміру витрат, які відповідач сплатила у зв`язку з розглядом справи, а отже, заявник дотримався вимог, передбачених частиною восьмою статті 141 ЦПК України, щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат.

Колегія суддів вважає, що цей висновок судів відповідає обставинам і матеріалам справи, з огляду на таке.

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки, складеної секретарем судового засідання 24 вересня 2021 року, сторони в судове засідання не з'явились. У зв'язку із цим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (а.с. 11, т. 2).

Із тексту судового рішення, ухваленого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області у цій справі, слідує, що справа розглядалась за особистої участі відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Гамара В. І.

Із протоколу судового засідання та відповідного звукозапису від 24 вересня 2021 року, який міститься у матеріалах справи, вбачається, що представник ОСОБА_2 адвокат Гамар В. І. був присутній у судовому засіданні 24 вересня 2021 року та заявляв клопотання про розподіл судових витрат.

Доводи касаційної скарги про те, що 24 вересня 2021 року не здійснювалося фіксування судового засідання, спростовуються технічним записом цього судового засідання та відповідним протоколом судового засідання, які приєднані до матеріалів справи. У зв'язку із викладеним колегія суддів не бере до уваги складену секретарем судового засідання довідку про відсутність аудіофіксації судового засідання 24 вересня 2021 року, зміст якої суперечить іншим матеріалам справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач у передбаченому процесуальним законом порядку не подавав письмові зауваження з приводу неправильності чи неповноти протоколу судового засідання чи запису фіксування судового засідання технічними засобами від 24 вересня 2021 року, хоча саме цими доказами представник відповідача підтверджував факт заявлення ним клопотання про розподіл судових витрат (а. с. 72, т. 2).

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про те, що представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гамар В. І. 24 вересня 2021 року під час розгляду справи в суді першої інстанції заявив про розподіл витрат на професійну правничу допомогу підтверджені матеріалами справи, а доводи касаційної скарги у цій частині є необґрунтованими.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що посилання судів попередніх інстанцій про дотримання ОСОБА_2 передбаченого статтею 141 ЦПК України порядку компенсації вказаних витрат є підставними, а відповідні доводи касаційної скарги не підтверджені матеріалами справи.

Крім того, надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що він не мав можливості подати заяву про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, оскільки, на його переконання, сторона відповідача не заявляла про стягнення цих витрат, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції двічі подавала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, а також клопотання про забезпечення судових витрат, у яких, зокрема, вказувала про необхідність стягнення цих витрат (а. с. 92, 93, 98, 201, 202, т. 1), а тому позивач був обізнаний про розмір судових витрат та їх складових, що підставно констатували суди попередніх інстанцій у оскаржуваних судових рішеннях.

Щодо вирішення заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то суд не матиме підстав для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Установивши, що у цій справі судом відмовлено у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що витрати, пов'язані із розглядом справи, у тому числі й витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на позивача ОСОБА_1 .

Суди встановили, що на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 надала ордер № 25873 та договір про надання правничої допомоги № 72/20 від 23 червня 2020 року, яким сторони узгодили розрахунок витрат на суму 27 240 грн, а також акт виконаних робіт від 29 вересня 2021 року.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, вірно врахував характер спірних правовідносин, складність справи, яка тривала понад 2 роки, реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Оскільки ОСОБА_2 , на користь якої ухвалені судові рішення у цій справі, було документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат.

Такий підхід відповідає усталеній судові практиці (постанова Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц (провадження № 61-15924св20).

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права є безпідставними.

Доводам відповідача, зазначеним також і у касаційній скарзі, про те, що витрати на правову допомогу стягнуті на підставі договору про надання правової допомоги, що втратив чинність, суд апеляційної інстанції надав правову оцінку, правильно вказавши, що це договір було пролонговано до 01 січня 2023 року.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково назвав судове рішення щодо розподілу судових витрат ухвалою, а не додатковим рішенням, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Вирішення питання про розподіл судових витрат відбувається на підставі ухвали суду лише у випадках закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду (частина друга статті 255 ЦПК України та частина третя статті 257 ЦПК України).

Оскільки у цій справі судовий розгляд закінчився ухваленням рішення суду про відмову у позові, питання про розподіл судових витрат слід вирішувати шляхом ухвалення додаткового рішення.

Водночас суд апеляційної інстанції надав вірну правову оцінку таким доводам заявника, вказавши, що зазначене може бути вирішено шляхом застосування процедури виправлення описок у судовому рішенні.

При цьому колегія суддів зауважує, що вказане не впливає на правильність вирішення судами заяви ОСОБА_2 про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, а правильне по суті судове рішення не може бути скасовано з формальних міркувань.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених заявником постановах Верховного Суду, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим позиціям, викладеним у наведених постановах Верховного Суду, підстав для відступлення від яких Верховний Суд не вбачає.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суди попередніх інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, її доводи зводяться до переоцінки доказів та встановлення інших обставин ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, відповідно. касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 грудня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович