Номер провадження: 22-ц/813/8892/22 Головуючий у 1-й інстанції: Кочко В.К.
Єдиний унікальний номер судової справи:509/7492/21 Доповідач Базіль Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) - Базіль Л.В.,

суддів: Воронцової Л.П.,

Полікарпової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Кочко В.К. у справі №509/7492/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

23 грудня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника адвоката Кім Марію Миколаївну звернулися до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 21.09.2019 о 14.00 год. на 13 км +480 м автодороги Н-33 «Одеса-Білгород-Дністровський-Монаші» в Овідіопольському районі Одеської області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), а саме: з боку м. Одеса у напрямку м. Білгород-Дністровський рухався автопоїзд у складі тягача «DAFTE95XF430» р/н НОМЕР_1 , з напівпричепом-цистерною «MENCISL1053FS», р/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який виїхав на смугу зустрічного напрямку руху, де допустив зіткнення із пасажирським мікроавтобусом «Mercedes-Benz Sprinter», р/н НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 .

В результаті ДТП на місці події загинув пасажир мікроавтобуса ОСОБА_5 , який був сином заявниці та братом позивача.

За фактом ДТП було розпочате досудове розслідування, внесено до ЄРДР відомості за №0000857 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України.

Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 лютого 2021 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України.

Життя пасажира мікроватобуса ОСОБА_5 було застраховане у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відповідно до договору обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті №7500-0011063/1 та №7500-0011063/3.

Зазначеними договорами встановлена страхова сума відшкодування у разі загибелі або смерті застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті у розмірі 102000 грн.

24 жовтня 2019 року за вх. №305 до страхової компанії було подано заяву про виплату страхового відшкодування, долучено копію акту про факт нещасного випадку та копію страхового полісу у вигляді квитка на проїзд.

08 листопада 2019 року за вих.№8936-1 страховою компанією повідомлено про необхідність надання свідоцтва на спадщину, де буде зазначено суму і особу, яка отримає виплату.

У частині мотивування права звернення до страхової компанії з позовною заявою, позивачі зазначили, що ОСОБА_2 є матір`ю загиблого

ОСОБА_5 , а ОСОБА_1 його братом, який здійснив поховання загиблого та був визнаний потерпілим у межах кримінального провадження.

Позивачі зазначали, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_5 не мав у володінні будь-якого майна, та після його смерті спадщина не відкривалася у зв`язку з відсутністю спадкової маси.

24.06.2020 року позивачі повторно звернулися до страхової компанії, шляхом направлення листа, в якому зазначили указані обставини щодо відсутності спадкової маси після загибелі ОСОБА_5

29.07.2020 року страхована компанія листом за №5722 повідомила, що у страховика відсутні правові підстави для здійснення страхової виплати у звязку з тим, що 08.11.2019 року ПрАТ "Княжна" вже запросила у потерпілої ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину з зазначенням суми і особи, яка має отримати страхову виплату.

Однак, таку вимогу заявники вважали незаконною, посилаючись на

п. 10 Постави КМУ «Про затвердження положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», в якій визначено на підставі яких документів страховик здійснює виплату страхової суми.

Зазначали, що по закінченню 10-ти денного строку з дня отримання страховою компанією заяви про виплату страхового відшкодування, тобто 04.11.2019 року, відповідач таку виплату не здійснив, у такий спосіб допустивши прострочення грошового зобов`язання (ст. 610 ЦК України) і з 04.11.2019 року, на думку позивачів, страхова компанія вважається такою, що прострочила виконання зобов`язання (ст. 612 ЦК України), а тому вважали, що є підстави для застосування відповідальності, передбаченої законом, та стягнення окрім суми страхового відшкодування, ще й трьох процентів річних, інфляційних втрат та пені за 6 місяців.

Не здійснення відповідачем на користь позивачів будь-яких дій щодо відшкодування суми страхової виплати та відновлення порушених прав заявників, змусило їх звернутися за захистом прав до суду.

У частині витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, позивачі вказували, що сума витрат на професійну правничу допомогу, отриману ними становить 10000 грн.

На підставі викладеного, позивачі просили суд стягнути розмір страхової виплати з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на свою користь кожному по 51000 грн., а разом 102000 грн., та стягнути у з страхової компанії на свою користь у рівних частинах: 3% річних у розмірі 6522 грн., пеню у розмірі 12407, 68 грн., індекс інфляції у розмірі 14977, 77 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, що переглядається в апеляційному порядку.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 51000 грн. кожному, а також у рівних частинах: 3% річних у розмірі 6522 грн., пеню у розмірі 12407, 68 грн., індекс інфляції у розмірі 14977, 77 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь позивачів у рівних частинах витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення суми пені в розмірі 12407 грн 68 коп., суд першої інстанції зазначив, що зобов`язання по сплаті суми страхового відшкодування за своїм змістом є грошовим правовідношенням, тоді як ПрАТ «УСК «Княжа» у встановлений законом строк покладений на нього обов`язок не виконало, а тому наявні підстави для застосування стосовно відповідача встановленої законом відповідальності.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції уповноважений представник Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», адвокат Пилипець Антон Юрійович, оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить частково скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині стягнення пені відмовити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірні правовідносини регулюються на підставі постанови КМУ «Про затвердження положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», умовами якої не передбачено нарахування неустойки (штрафу, пені) за несвоєчасну виплату страхового відшкодування.

На думку апелянта, право нарахування пені виникає лише у разі, якщо це прямо передбачено договором між сторонами або встановлено актом цивільного законодавства законом чи підзаконним нормативно-правовим актом.

За вказаних обставин, а також за умови відсутності домовленостей між сторонами щодо сплати пені, у страховика не існувало обов`язку сплачувати на користь позивачів інші грошові кошти, а ніж сума страхового відшкодування.

Не погоджуючись із висновками суду у оскаржуваній частині судового рішення зазначає, що саме по собі лише набуття страховою компанією статусу «боржника» у зобов`язанні, автоматично не тягне та не може тягнути за собою право стягнення (нарахування) неустойки (пені), якщо не дотримано вимог

ч.2 ст. 551 ЦК України.

Твердить, що у даній справі указаних положень закону щодо нарахування пені не дотримано, оскільки актом цивільного законодавства (Постановою КМУ №959) не передбачено права нарахування пені, та між сторонами така домовленість також була відсутня.

Окрім того, вважає, що страхова компанія обґрунтовано відмовила у виплаті суми страхового відшкодування, оскільки позивачі не набули статусу спадкоємців щодо страхового відшкодування.

Вважає, що у даному випадку поведінка позивачів мала ознаки недобросовісності та зловживання процесуальними правами, оскільки у позовній заяві ними не викладено відомостей про батька загиблого, а також інформація про те, яким чином вони зверталися до страхової компанії.

Сукупність указаних обставин, на думку апелянта, унеможливлює нарахування та стягнення пені.

Позиція позивачів на стадії апеляційного перегляду справи.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Позиція апеляційного суду.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є:

справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Приписами п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України регламентовано, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року, з огляду на положення ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд даної справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову 135927,45 грн. не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову (227000,00 грн).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Обставини справи.

Судом першої інстанції установлено та не заперечується відповідачем, що потерпілий ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином заявниці ОСОБА_2 , та братом позивача ОСОБА_1 (а.с. 60,61).

З матеріалів справи вбачається, що потерпілий ОСОБА_5 21.09.2019 року придбав квиток серії 0ЧСВ13№000713 на підставі якого був пасажиром автобуса марки Mercedes-Benz 312D з номерним знаком НОМЕР_3 , що виконував перевезення по маршруту №52К Одеса АС АВ Привоз ст. Аккаржа. В результаті ДТП, що сталася за участі маршрутного автобуса та вантажного транспортного засобу DAF, 21.09.2019 року на автошляху в районі 13 км +480 м автодороги Н-33 «Одеса-Білгород-Дністровський-Монаші», ОСОБА_5 загинув в автобусі перевізника (а.с. 52).

З лікарського свідоцтва про смерть № 3164 від 24.09.2019 року вбачається, що ОСОБА_5 , будучи пасажиром автобуса, помер внаслідок зіткнення з великим вантажним транспортним засобом (бензовозом) (а.с. 64-65).

Брату потерпілого позивачу ОСОБА_1 було видано свідоцтво про поховання № НОМЕР_4 загиблого ОСОБА_5 (а.с. 66).

Власником автобуса, що здійснював перевезення потерпілого є Публічне акціонерне товариство Чорноморська транспортна компанія, цивільно-правову відповідальність якого застраховано у ПрАТ Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп на підставі договорів доручення №7500-011063/1 (02.01-10.1), 7500-011063/3 (02.01-10.2) обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті від 06.03.2019 року, указані обставини підтверджуються актом №6 про факт нещасного випадку із застрахованим пасажиром, що стався на автотранспорті (а.с. 52).

З копії квитка серії НОМЕР_5 , виданого перевізником ПАТ ЧТК вбачається, що страховиком є ПрАТ УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп, страхова сума визначена у розмірі 102000 грн. (а.с. 54).

24 жовтня 2019 року за вх.№305 адвокат Щерблюк О.М. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про виплату суми страхового відшкодування, в якій зазначив банківські реквізити для перерахування коштів. З посиланням на п.10 Постанови КМУ Про затвердження положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, представником заявника серед іншого у якості додатків до заяви було долучено: копію свідоцтва про смерть потерпілого, довідку про причини смерті, свідоцтво про поховання, акт про факт нещасного випадку, копію страхового полісу у вигляді квитка на проїзд (а.с. 51-52).

08 листопада 2019 року на вказану заяву страховою компанією за

вих.№8936-1 було надіслано запит щодо надання документів, а саме свідоцтва про спадщину, де буде зазначено суму і особу, яка має отримати страхову виплату (а.с. 69).

24.06.2020 року мати потерпілого, позивачка ОСОБА_2 через представника адвоката Щерблюка О.М. звернулася до страхової компанії із заявою про виплату суми страхового відшкодування, в якій зазначила, що на момент смерті її син ОСОБА_5 не мав у володінні будь-якого майна, спадщина не відкривалася у зв`язку з відсутністю спадкової маси. До заяви долучила копію паспорту, свідоцтва про народження, довідку про склад сім`ї (а.с. 67-68).

29.07.2020 року ПрАТ УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп на вказану заяву матері потерпілого надала відповідь у якій серед іншого зазначила, що заявницею не надано страховій компанії свідоцтва про спадщину, де буде зазначено суму і особу, яка має отримати страхову виплату, що унеможливлює проведення страхової виплати у зв`язку з чим у страхової компанії відсутні правові підстави для здійснення виплати (а.с. 69).

Мотиви апеляційного суду та застосовані норми права, що регулюють спірні правовідносини.

У відповідності до приписів ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині стягнення з ПрАТ Українська страхова компанія Княжна Вієнна Іншуранс груп на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 страхової виплати, 3% річних, індексу інфляції, суми судових витрат ніким із учасників справи не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України не переглядається апеляційним судом.

Предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції лише в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів пені, при цьому розмір пені, визначеної судом першої інстанції до стягнення, на стадії апеляційного перегляду відповідач не оспорює.

Відповідно до частин першої, другої, та п`ятої татті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, ретельно перевіривши правильність застосування судом першої інстанцій норм матеріального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відповідно до частини першої статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування може бути добровільним або обов`язковим. Обов`язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов`язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом.

У пункті 6 статті 7 Закону України «Про страхування» передбачено такий вид обов`язкового страхування, як особисте страхування від нещасних випадків на транспорті.

Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами перевізника визначено в Правилах надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 (далі - Правила). Ці Правила є обов`язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.

Пунктами 48 та 145 зазначених Правил визначено, що під час здійснення регулярних перевезень пасажирський автомобільний перевізник забезпечує в установленому законодавством порядку страхування пасажирів, зобов`язаний здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд, забезпечувати попередній та поточний продаж квитків, а також здійснювати обов`язкове особисте страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті.

Обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959 «Про затвердження Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», із змінами і доповненнями.

Застрахованими вважаються пасажири з моменту оголошення посадки в морське або річкове судно, поїзд, автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки. Страховими випадками є, зокрема загибель або смерть застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті.

Згідно з абзацом 2 пункту 3 цього Положення кожному застрахованому перевізник, що виступає агентом страховика, видає страховий поліс. Він може видаватися на окремому бланку або міститися на зворотному боці квитка. Документом, що підтверджує страхування пасажирів під час здійснення регулярних пасажирських перевезень автомобільним транспортом, є квиток.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 496/3225/16-ц (провадження № 61-9738св18) та від 14 листопада 2018 року у справі № 640/20642/15-ц (провадження № 61-15697св18) викладено правовий висновок про те, на якого саме страховика нормативно-правовими актами України покладено обов`язок здійснити страхове відшкодування пасажиру наземного транспортного засобу: «положення наведених нормативних актів дають підстави для висновку, що застраховані пасажири (з квитками чи без них) можуть претендувати на відшкодування у страховій компанії, і виплата страхового відшкодування має здійснюватися відповідно до Закону України «Про страхування», а не Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у статі 32 якого чітко визначено, що відповідно до цього закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну життю та здоров`ю пасажирів, які знаходилися у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та які є застрахованими відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про страхування».

Із викладеного слідує, що окрім Постанови КМУ від 14.07.1996 року №959, джерелом регулювання суспільних відносин при вирішенні питання про наявність підстав для сплати страхового відшкодування пасажиру наземного транспортного засобу також є і Закон України Про страхування, тоді як у даному випадку норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосуванню не підлягають.

У справі, що переглядається, на стадії апеляційного перегляду представник страхової компанії, частково не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивачів пені, покликається на те, що відсутня правова підстава (норма права), яка б слугувала правовим підґрунтям для задоволення позовних вимог у цій частині.

Згідно із п.3 ч.1 ст. 20 Закону України Про страхування страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Із викладеного слідує, що законодавець передбачив можливість застосування можливих правових наслідків відповідальності стосовно страховика у разі неналежного виконання ним обов`язку, зумовленого несвоєчасним здійсненням страхової виплати, установивши форму майнової відповідальність, у тому числі, серед іншого у формі неустойки (пені).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на тому, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі є грошовим зобов`язанням, оскільки договором страхування установлено ціну такого договору страхову суму на рівні 102000 грн.

Відтак, за вказаних обставин, твердження апелянта щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів пені є необґрунтованими.

Розмір пені, визначений судом першої інстанції, на стадії апеляційного перегляду справи представником страхової компанії не оспорюється, а тому з огляду на положення ч.1 ст. 367 ЦК України, рішення суду у вказаній частині не переглядається.

Черговість та спосіб звернення позивачів до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, не доведення до відповідача інформації про батька загиблого (потерпілого) самі по собі не впливають на наявність підстав для задоволення вимог позовної заяви в частині стягнення пені, оскільки ці обставини не спростовують факт неналежного виконання страховою компанією обов`язку по своєчасній виплаті страхового відшкодування, а сам обсяг суми страхового відшкодування судом, визначений у межах страхової суми, а разом із ним і неустойка у формі пені.

Ретельно перевіривши кожний аргумент апеляційної скарги окремо та у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в частині наявності правових підстав для стягнення пені не спростовують.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.В. Базіль

Судді: Л.П. Воронцова

О.М. Полікарпова