КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 758/6468/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9041/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Ларіонова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Наталія Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 грудня 2021 року,

встановив:

у травні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений 20.09.2016 між її покійним чоловіком - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вказаний договір не відповідає вимогам закону. В ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила також визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири яка є частиною в спільному сумісною майні подружжя, визнати за нею право власності на ј частину вказаної квартири, як обов`язкову частку в спадковому майні. В жовтні 2019 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог та просив визнати недійсним вказаний договір. В липні 2020 року представник позивача - ОСОБА_5 подав заяву про уточнення позовних вимог та просив визнати вказаний договір купівлі-продажу недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31473800 від 20.09.2016 приватного нотаріуса КМНО Боднар Н.В.

Ухвалою Подільського районного суду від 19 листопада 2019 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи приватного нотаріуса КМНО Боднар Н.В.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року позовні вимоги було задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції було з порушенням вимог ст. 49 ЦПК України прийнято заяву про збільшення позовних вимог, судом було прийнято докази поза межами встановленого для цього законом строку, суд першої інстанції порушував права відповідача відмовляючи в задоволенні клопотань представника відповідача про відкладення розгляду справи, закриття підготовчого провадження у відсутність представника відповідача позбавило його можливості подати клопотання про виклик свідків та інші, які б забезпечили рівність сторін та змагальність у даній справі, відсутні докази щодо реєстрації шлюбу між позивачем та ОСОБА_4 , позивачем порушено порядок подання доказів, висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам,

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_5 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона з 12.09.1981 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період шлюбу 22.12.1998 ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_6 договір довічного утримання, згідно з яким ОСОБА_6 передала йому у власність належну їй квартиру АДРЕСА_1 , а чоловік зобов`язувався довічно утримувати ОСОБА_6 , зберігаючи квартиру в її довічному безкоштовному користуванні.

З травня 2016 року стан здоров`я чоловіка погіршився, він не міг самостійно пересуватись, не розумів хто з ним розмовляє, не орієнтувався у просторі, не впізнав рідних та знайомих.

30.03.2017 вона дізналась, що 20.09.2016 чоловік уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу вказаної квартири, одноосібно розпорядився спільним сумісним майном подружжя, не отримавши від неї згоди. Позивач вважала, що чоловік не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, в зв`язку з чим просила визнати недійсним вказаний договір.

В грудні 2017 року представник позивача - ОСОБА_5 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу, посилаючись на те, що квартира є спільним сумісним майном подружжя, а тому вона має право на Ѕ частину квартири як дружина померлого, а також на ј частину квартири як на обов`язкову частку в майні, а іншу на 1/4 частину як спадкове майно має право їх син - ОСОБА_7 , який подав заяву в спадкову справу про прийняття спадщини.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року до участі в справі в якості третьої особи було залучено приватного нотаріуса КМНО Боднар Н.В.

В жовтні 2019 року представник позивача ОСОБА_5 подав заяву про уточнення позовних, в якій просив визнати оспорюваний договір недійсним, посилаючись на те, що квартира є спільним сумісним майном подружжя, і ОСОБА_4 не мав права розпоряджатись майном без згоди дружини. В липні 2020 року представник позивача також подав заяву про збільшення позовних вимог немайнового характеру та просив також скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року позовні вимоги було задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_4 в період шлюбу, в результаті спільної праці подружжя, а тому є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки розпоряджатись спільним сумісним майном ОСОБА_4 мав право лише за згодою своєї дружини, суд визнав недійсним договір від 20.09.2016, посвідчений приватним нотаріусом Боднар Н.В.

Однак погодитись з висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він не відповідає обставинам справи.

Як видно з матеріалів справи, 22.12.2008 між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір, згідно якого ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 зобов`язувався довічно утримувати ОСОБА_6 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою, зберігаючи в її довічному безкоштовному користуванні вказану квартиру.

Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) сторонами визначена в розмірі пенсії, з урахуванням її індексації. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і право власності на квартиру було зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_4 .

В матеріали справи позивачем було надано світлокопію паспорту ОСОБА_4 , з якого видно, що з 30.09.2003 він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а з 30.10.2012 - за адресою: АДРЕСА_3 .

20.09.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купила кв. АДРЕСА_1 . Продавець своїм підписом підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 505 800 грн. Договір був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Боднар Н.В. за реєстровим №1987. В окремій заяві на ім`я приватного нотаріуса КМНО Боднар Н.В . ОСОБА_4 вказав, що на момент набуття права власності на квартиру, яка є предметом договору, в шлюбі не перебував, шлюбного договору або будь-якого іншого договору, який би міг змінити правовий режим відчужуваного майна, не укладав і ця квартира не є спільною сумісною власністю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 41 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 425 ЦК Української РСР 1963 року за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

За змістом статті 426 ЦК Української РСР 1963 року договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу).

За положеннями ст. 22 КпШС Української РСРС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В ст. 24 КпШС Української РСР було закріплено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

В постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (справа №6-2891цс15) зазначено, що системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

За положеннями статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Суд першої інстанції зробив невірний висновок, що договір довічного утримання від 22.12.1998 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений в інтересах сім`ї, і набута квартира є спільним сумісним майном подружжя, оскільки презумпція набуття майна у спільну сумісну власність не була спростована. Відсутність можливості такого спростування не може бути підставою для ухилення суду від вирішення питань відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України. Зокрема, під час ухвалення рішення, суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

З наявних в матеріалах справи доказів можливо зробити висновок, що між подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за життя ОСОБА_4 було визначено належність кожному з них особистого приватного майна.

Неспроможність позиції позивача щодо визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя, і відповідно відсутність права розпорядження покійним чоловіком ОСОБА_4 спірною квартирою без її згоди, доводить посилання позивача на те, що до отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 30.03.2017 вона не знала про відчуження цього майна. Також позивач не пояснювала, яким чином могло відбутись відчуження вказаної квартири ОСОБА_4 у її відсутність, без оригіналів документів.

Також правова позиція позивача не узгоджується з посиланням на те, що після травня 2016 року ОСОБА_4 не міг самостійно пересуватись, не розумів хто з ним розмовляє, не впізнавав рідних та знайомих.

27.03.2007 ОСОБА_4 уклав договір іпотеки з АКБ «ФОРУМ», відповідно до якого на забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором від 27.03.2007 передав в іпотеку належну йому кв. АДРЕСА_1 . В п. 2.1.5. договору зазначено, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній (сумісній) власності.

В матеріалах справи міститься Договір дарування, укладений 20.10.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 належної ОСОБА_4 Ѕ частки квартири частки кв. АДРЕСА_4 . В договорі зазначено, що сторони визначили, що належна кожному з них Ѕ частина квартири є особистою приватною власністю кожного з них і при відчуженні не потребує згоди іншого з подружжя. Вказана квартира була набута подружжям за Договором купівлі-продажу, укладеним 05 січня 2000 року.

Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 Ібрагімова ОСОБА_11 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Києві і її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Посилання представника позивача на те, що кошти за оспорюваним договором купівлі-продажу ОСОБА_4 не передавались, не може бути підставою для оспорювання вказаного договору, оскільки за життя ОСОБА_4 договір не оспорював з підстав його фіктивності відповідно до ст. 234 ЦК України.

Таким чином, відсутні підстави вважати спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя, ОСОБА_4 відповідно до частини другої статті 319 ЦК України, як власник майна, мав право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Враховуючи викладене, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу визнанню недійсним не підлягає.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Наталія Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в касаційному порядку.

Головуючий

Судді