ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/259/22 Справа № 201/3238/21 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 03 серпня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (), правонаступником якого є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області () як відокремлений підрозділ (філія) Державної податкової служби України, третя особа Державна податкова служба України, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа Державна податкова служба України, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що наказом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 08 жовтня 2019 року № 497-о його було прийнято на посаду провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами управління забезпечення роботи Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.

З 04 вересня 2020 року у зв`язку із введенням в дію нової організаційної структури та штатного розпису його було переведено на посаду провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області згідно наказу від 04 вересня 2020 року № 548-о.

Службою з питань персоналу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 21 грудня 2020 року йому було вручено письмове попередження про наступне звільнення, згідно якого було попереджено про те, що його мають звільнити з посади провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 22 лютого 2021 року № 101-о «Про звільнення ОСОБА_1 » його було звільнено 22 лютого 2021 року з посади у зв`язку з ліквідацією Головного управління ДПС у Дніпропетровській області як юридичної особи публічного права.

По закінченню робочого дня 22 лютого 2021 року його під особистий підпис було ознайомлено із наказом про звільнення та видано трудову книжку.

Позивач вважав, таке звільнення незаконним, оскільки при його звільнені були порушено порядок звільнень, оскільки частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав передбачених пунктами 1, 2 та 6 статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Проте, незважаючи на наявність вакантних посад, відповідач йому не запропонував іншої роботи у новоутвореному органі.

Також позивач посилався, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893 ліквідовані, як особи публічного права територіальні органи ДПС, зокрема, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області (5).

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ про своє звільнення від 22 лютого 2021 року № 101-о з посади провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області; поновити його на посаді провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення та по день ухвалення рішення з розрахунку 629,83 грн. на день; а також відшкодувати понесені судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 03 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, третя особа просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2022 року залучено до розгляду справи правонаступника відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () його правонаступника Головне управління ДПС у Дніпропетровській області () як відокремленого підрозділу (філії) Державної податкової служби України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 наказом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 08 жовтня 2019 року № 497-о було прийнято на посаду провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами управління забезпечення роботи Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (т.1 а.с.79-81).

З 04 вересня 2020 року у зв`язку із введенням в дію нової організаційної структури та штатного розпису його було переведено на посаду провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області згідно наказу від 04 вересня 2020 року № 548-о (т.1 а.с.79-81).

Наказом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 22 лютого 2021 року № 101-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено 22 лютого 2021 року з посади у зв`язку з ліквідацією Головного управління ДПС у Дніпропетровській області як юридичної особи публічного права. Цим наказом також прийнято рішення про виплату позивачу вихідної допомоги та про проведення з ним остаточного розрахунку, в тому числі і за невикористану відпустку (т.1 а.с.13,78).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наслідком прийняття 30 вересня 2020 року Кабінетом Міністрів України постанови № 893 була не реорганізація підприємства, як помилково вважає позивач, а повна ліквідація роботодавця, яка передбачає припинення всіх трудових правовідносин з працівниками і їх вивільнення відбулося припинення відповідача як юридичної особи шляхом її ліквідації. КЗпП України містить виключний перелік категорій працівників, щодо яких у роботодавця існує обов`язок обов`язкового працевлаштування у разі ліквідації підприємства, проте позивач не підпадає під жодну із вказаних категорій.

Також суд вважав, що позивач пред`явив вимоги до неналежного відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (), клопотань про залучення належного відповідача до суду не подавав. При цьому позивачем не наведено доводів, що саме ця організація є належним представником держави у даних правовідносинах і що ця організація мала повноваження щодо запропонування позивачу робочого місця в новоствореному державному органі.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно із частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (вивільнення працівників).

З огляду на частину першу статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, а згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частиною третьою статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Під час розгляду трудових спорів, пов`язаних зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 201/6689/19 (провадження № 61-5965св20).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ліквідація це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується.

Реорганізація це інша форма припинення юридичної особи. Під час реорганізації юридична особа теж припиняється, однак всі її права й обов`язки у порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. Реорганізація може здійснюватися злиттям, приєднанням, поділом та перетворенням юридичної особи за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Судом апеляційної інстанції установлено, ОСОБА_1 наказом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 08 жовтня 2019 року № 497-о було прийнято на посаду провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами управління забезпечення роботи Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (т.1 а.с.79-81).

З 04 вересня 2020 року у зв`язку із введенням в дію нової організаційної структури та штатного розпису його було переведено на посаду провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області згідно наказу від 04 вересня 2020 року № 548-о (т.1 а.с.79-81).

Наказом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 22 лютого 2021 року № 101-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено 22 лютого 2021 року з посади у зв`язку з ліквідацією Головного управління ДПС у Дніпропетровській області як юридичної особи публічного права. Цим наказом також прийнято рішення про виплату позивачу вихідної допомоги та про проведення з ним остаточного розрахунку, в тому числі і за невикористану відпустку (т.1 а.с.13,78).

Головне управління ДПС у Дніпропетровській області із кодом утворено як юридичну особу публічного права 01 серпня 2019 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 «Про утворення територіальних органів державної податкової служби» (т.1 а.с.218).

30 вересня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 893 «Деякі питання територіальних органів державної податкової служби», якою вирішено ліквідувати територіальні органи Державної податкової служби (в тому числі і Головне управління ДПС у Дніпропетровській області) як юридичні особи публічного права (т.1 а.с.214-215).

Вказаною постановою також зазначено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.

Згідно з наказом Державної податкової служби України від 30 вересня 2020 року № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» територіальні органи ДПС (серед яких і Головне управління ДПС у Дніпропетровській області) утворені в статусі відокремлених підрозділів Державної податкової служби (т.1 а.с.216).

Згідно наказу Державної податкової служби України від 24 грудня 2020 року № 755 «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій», з 01 січня 2021 року територіальними органами ДПС, утвореними як відокремлені підрозділи згідно з наказом ДПС № 529 (серед яких і Головне управління ДПС у Дніпропетровській області), розпочато здійснення повноважень і функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються (т.1 а.с.217).

В результаті ліквідації Головне управління ДПС у Дніпропетровській області (територіальний орган Державної податкової служби) припинило існування як юридична особа. В той же час функції, що виконувались з 04 вересня 2020 року, почали виконувати нові структурні підрозділи в складі Державної податкової служби України, яка є окремою юридичною особою.

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 30 вересня 2020 року містяться відомості про новоутворену державну установу Головне управління ДПС у Дніпропетровській області з кодом (як відокремлений підрозділ ДПС України) (т.1 а.с.219).

Враховуючи, що реорганізація (припинення) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () відбулася з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () як відокремленого підрозділу (філії) Державної податкової служби України, до якої перейшли всі права й обов`язки припиненої установи, відповідач повинен був запропонувати ОСОБА_1 іншу роботу в новоствореній установі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року в справі № 813/3412/17 (адміністративне провадження № К/9901/40863/18), на яку посилався позивач в касаційній скарзі, вказано, що «при ліквідації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, зокрема, обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу). Слід зауважити на тому, що Верховний Суд України в постановах від 4 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 6 вересня 2019 року у справі № 820/10744/15 (провадження № К/9901/16116/19), на яку посилався позивач в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган. Верховний Суд України у постановах від 04 березня 2014 року в справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року в справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року в справі № 21-484а14, від 19 січня 2016 року в справі № 810/1783/13-а дійшов висновку, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). Під час вирішення зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший орган. У постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року в справі №21-267а12, прийнятій за наслідками перегляду рішень судів попередніх інстанцій щодо звільнення особи з органів державної виконавчої служби внаслідок їхньої ліквідації на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2006 року №1622, зазначено, що мала місце саме реорганізація цих органів. Верховним Судом України вказано на відсутність юридичного факту (змін в організації виробництва і праці), який є підставою для звільнення працівника відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України та наголошено, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, що буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи».

Оскільки жодних доказів, які б підтверджували, що позивач відмовився від переведення на іншу роботу, а також, що роботодавець не мав можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу матеріали справи не містять, а тому колегія суддів приходить до висновку, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи відповідачем було порушено вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () від 22 лютого 2021 року № 101-о та поновлення позивача на посаді є обґрунтованою та підлягають до задоволення.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів доходить висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки на підприємстві дійсно мало місце скорочення чисельності штату (що належить до компетенції самого підприємства).

Відповідно до частин першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як установлено колегією суддів, звільнення ОСОБА_1 із займаної посади було проведено з порушенням вимог закону, а тому він підлягає поновленню саме на роботі (на посаді), з якої його було незаконно звільнено, а саме на посаді провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області ().

Колегія суддів приходить до висновку, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Отже, встановивши, що відповідач не запропонував ОСОБА_1 вакантні посади на підприємстві, тому не виконав покладений на нього частиною третьою статті 49-2 КЗпП України обов`язок запропонувати позивачу всі інші вакантні посади (інша робота), які були наявні на підприємстві, колегія суддів вважає за можливе поновити позивача на роботі на посаді провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області ().

Звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України вважається таким, що проведено з дотриманням норм трудового законодавства, зокрема, у тому разі, коли працівникові було запропоновано всі вакантні посади, які з`явилися на підприємстві у період строку попередження, і які існували на день звільнення працівника.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 742/532/18 (провадження № 61-3607св19), від 27 січня 2021 року у справі № 755/1588/18 (провадження № 61-8423св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 280/89/18 (провадження № 61-1953св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 766/1527/18 (провадження № 61-19724св19), від 19 жовтня 2021 року у справі № 761/2275/18 (провадження № 61-8218/св21).

Оскільки підстав для звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України не встановлено і відповідач законність звільнення не довів, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав, відповідно до статті 235 КЗпП України, для його поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів виходить з того, що такий заробіток підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з дня звільнення (22 лютого 2021 року) і по день ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення про поновлення на роботі (19 травня 2022 року).

Так, частина друга статті 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Отже, з огляду на положення процесуального закону та враховуючи вимоги трудового законодавства, слід дійти висновку, що суд, у випадку поновлення на роботі працівника, самостійно, в силу вимог закону, має обрахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу визначивши період стягнення з дня звільнення по день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі.

При цьому, необхідно зазначити, що визначення саме такого періоду не може вважатись виходом за межі позовних вимог відповідно до положень процесуального закону, оскільки нормами трудового законодавства урегульовано, що середній заробіток повинен бути виплачений за весь час вимушеного прогулу, тобто з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі, який, в даному випадку, є днем ухвалення відповідного судового рішення.

Таким чином, період вимушеного прогулу, з урахуванням означеного вище, слід визначити з 22 лютого 2021 року (день звільнення) по 19 травня 2022 року (день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції про поновлення на роботі).

Відповідно до положень пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 грудня 1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: з) вимушеного прогулу. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу позивача за грудень 2020 року і січень 2021 року, тобто за два місяці, що передують події звільнення у лютому 2021 року.

Як вбачається з довідки про доходи ОСОБА_1 від 27 квітня 2022 року № 24298/6/04-36-10-02-13, наданої Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на вимогу апеляційного суду, сукупний дохід позивача у грудні 2020 року (8 робочих днів) склав 5 912,63 грн., а у січні 2021 року (19 робочих днів) 11 092,86 грн., а всього - 17 005,49 грн. Середньоденна заробітна плата складає - 629,83 грн.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно пункту 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

17 005,49 грн. (сума заробітної плати за грудень 2020 року і січень 2021 року (без податків і зборів)) : 27 (кількість робочих днів у грудні 2020 року і січні 2021 року) = 629,83 (середньоденна заробітна плата).

Кількість робочих днів за вказаний період складає 312 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 22 лютого 2021 року (день звільнення) по 19 травня 2022 року (день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції про поновлення на роботі) становить - 196 506,96 грн. (629,83 грн. х 312 днів).

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, яка підлягає до негайного виконання, становить -17 005,49 грн.

При цьому, указаний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначений без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку, слід вказувати про виплату цієї суми з обов`язковим утриманням з неї податків та інших обов`язкових платежів.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 03 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог про: визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () від 22 лютого 2021 року № 101-о про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (); поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (); стягнення з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (), правонаступником якого є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області () як відокремлений підрозділ (філія) Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу з період з 22 лютого 2021 року по 19 травня 2022 року в розмірі 196 506,96 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць в розмірі 17 005,49 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів слід допустити до негайного виконання.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачем, серед іншого, було заявлено вимогу про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 22 лютого 2021 року № 101-о, а тому в силу закону він не має пільги щодо сплати судового збору за цією вимогою.

На виконання ухвали Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 05 квітня 2021 року про залишення позовної заяви без руху, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн. за вимогу про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, що підтверджується квитанцією (т.1 а.с.2).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви в розмірі 908,00 грн., а на користь держави, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 7 182,67 грн. за перегляд справи в судах першої та апеляційної інстанціях.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 03 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (), правонаступником якого є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області () як відокремлений підрозділ (філія) Державної податкової служби України, третя особа Державна податкова служба України, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () від 22 лютого 2021 року № 101-о про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області ().

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інспектора відділу організації документування і роботи з документами організаційно-розпорядчого управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області ().

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (), правонаступником якого є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області () як відокремлений підрозділ (філія) Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з період з 22 лютого 2021 року по 19 травня 2022 року в розмірі 196 506,96 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць в розмірі 17 005,49 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (), правонаступником якого є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області () як відокремлений підрозділ (філія) Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 908,00 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (), правонаступником якого є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області () як відокремлений підрозділ (філія) Державної податкової служби України на користь держави судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 7 182,67 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко