КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року місто Київ.

Справа 756/2484/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7813/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання: Вєтчінової О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року (у складі судді Жука М.В., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня )

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ мана, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилався на те, що проживав із ОСОБА_2 з 2004 по 2007 рік однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син - ОСОБА_5 , а 11.07.2007 року вони зареєстрували шлюб, який 02.11.2016 року розірвано.

За час спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю, 19.05.2006 року ним придбано за особисті кошти квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки договір купівлі-продажу вказаної квартири був оформлений на ОСОБА_2 , враховуючи участь сторін в придбанні спірної квартири, ОСОБА_3 просить суд встановити факт спільного проживання ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з 01.09.2004 року по 11.07.2007 року, квартиру АДРЕСА_1 визнати спільною сумісною власністю, відступити від рівності часток та визнати за ним право власності на 2/3 частки, а за ОСОБА_2 - на 1/3 частку цієї квартири.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період з лютого 2006 року по 11 липня 2007 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

У власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) залишено право на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В решті вимог позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 843 грн. 00 коп. судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. Скаргу обґрунтовувала тим, що судом були порушені норми процесуального права, не вірно застосовані норми матеріального права, ті обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними. Визнаючи доведеним факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, суд безпідставно надав перевагу доказам наданим позивачем та безпідставно не взяв до уваги докази, що надавала відповідач.

На думку відповідача, суду не було надано належних доказів спільного проживання сторін та ведення ними спільного господарства. Суд не врахував, що вагітність відповідача не може доводити факт наявності спільного бюджету та ведення спільного господарства. Також скарга містить посилання , що рішення суду про встановлення факту спільного проживання не може базуватись лише на показах свідків. Суд безпідставно не врахував, що Рішенням на ім`я народу Окружного суду у місті Ново-место Республіки Соловенія від 14 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 13 лютого 2020 року в справі про поділ майна між тими ж сторонам було встановлено факт спільного проживання сторін з жовтня 2006 року. Суд також помилково вважав , що довідка про дозвіл перебування іноземця в Україні не є доказом місця реєстрації позивача, а відповідно безпідставно прийнята судом до уваги на підтвердження факту спільного місця проживання сторін. Суд безпідставно проігнорував виписку АТ "ОТП Банк" відповідно до якої повністю підтверджено, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача. Суд також не врахував, що позивач не надав жодного доказу його матеріальної участі в придбанні квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила, рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на те, що воно ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. У відзиві міститься посилання на банківські виписки відповідно до яких доведено факт наявності у позивача коштів для придбання спірної квартири, зняття коштів в сумі 50 000 доларів США. У відзиві зазначено, що покази свідка ОСОБА_6 , який підтвердив факт спільного проживання його батька з відповідачкою повністю узгоджуються з іншими наявними в справі доказами, а показам свідків, на які посилалась відповідач суд надав належну оцінку. Також суд вірно не врахував рішення суду Словенії, оскільки в іншій справі не розглядалось питання встановлення факту проживання сторін без реєстрації шлюбу, а тому на думку представника позивача, встановлені таким рішення обставини, не можуть мати преюдиціального значення для вирішення даного спору.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 доводи скарги підтримала. Представник позивача ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення скарги .

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, та відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма частини третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що:

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до укладення 11.07.2007 року шлюбу з лютого 2006 року проживали разом, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели сумісне господарство, піклувалися один про одного тобто жили однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується наступними доказами у їх сукупності.

Так, за інформацією з Єдиного демографічного реєстру місце проживання ОСОБА_2 у період з 24.05.1988 року по 26.07.2017 року було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 58).

У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що це квартира її батьків у якій вона проживала у період з вересня 2004 року по 2007 рік. ОСОБА_3 чи йог син ОСОБА_8 ніколи в цій квартирі не проживали.

Аналогічні показання надала свідок ОСОБА_9 , з якою ОСОБА_2 у дружніх стосунках.

ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що квартиру АДРЕСА_3 переїхав з 2005 року за запрошенням ОСОБА_2 з якою на той час вже склалися сімейні стосунки.

Аналогічні показання надав у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , син ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_10 надав показання про те, що ОСОБА_3 знає з 2001 році по роботі, з ОСОБА_2 його познайомив ОСОБА_3, представивши директором ТОВ «Сіколорс», про їх спільне проживання він дізнався десь у 2005 році.Свідок також підтвердив придбання позивачем паркету для придбаної квартири.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомив про те, що ОСОБА_2 знає з 1993 року, оскільки вона є кумою, а з ОСОБА_3 познайомився у 2007 році.

В паспортіОСОБА_3 чинного у термін з 11.03.2005 року по 11.03.2015 року, проставлена відмітки про проживання починаючи з 25.04.2005 року у АДРЕСА_2 за запрошенням ТОВ «Сіколорс» (т. 1 а.с. 225 з.б.).

Разом з цим, згідно рішення загальних зборів учасників ТОВ «Сіколорс», оформленого протоколом № 7 від 29.03.2006 року, місце знаходження цього товариства змінено на нове, а саме: АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 183).

Згідно тимчасової посвідки ОСОБА_3 на постійне проживання в Україні, виданої 31.05.2008 року його місцем проживання зазначена квартира АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 14).

Починаючи з 01.03.2004 року по 18.01.2011 року ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із ТОВ «Сіколорс» та працювала на посаді директора про, що свідчить запис у її трудовій книжці (т. 1 а.с. 123-131).

Так, рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Сіколорс», одним з яких є ОСОБА_3 , оформленим протоколом № 1 від 30.01.2004 року призначено ОСОБА_2 на посаду директора цього товариства (т. 1 а.с. 186).

Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Сіколорс» оформленим протоколом № 3 від 25.05.2004 року частку у статутному капіталі товариства у розмірі 19,09 %, що складає 79 910 грн. 00 коп., що еквівалентно 15 013 доларів США 06 центів, ОСОБА_12 відступлено ОСОБА_2 . Частка ОСОБА_3 в статутному фонді становить 80,02 %, що складає 320 090 грн. 00 коп., що еквівалентно 60 136 доларів США 77 центів (а.с. 185).

Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Сіколорс» оформленим протоколом № 7 від 29.03.2006 року вирішено питання перерозподілу часток у статутному капіталі цього товариства та його збільшення, зокрема ОСОБА_3 відступлено ТОВ «Хеліос» 25,13 % його частки, а ОСОБА_2 відступлено ТОВ «Хеліос» - 5,97 % її частки шляхом укладення договорів купівлі-продажу (т. 1 а.с. 182-184).

19.05.2006 року між ОСОБА_2 та АТ «Райффайзен Банк Україна» укладено кредитний договір № МL-005/127/2006 за умовами якого ОСОБА_2 надано банком кредит у сумі 50 000 доларів США, з щомісячною сплатою 11 процентів річних за користування кредитними коштами, з кінцевим строком повернення 19.05.2021 року (т. 1 а.с. 118).

Як вбачається із виписки АТ «ОТП Банк» по поточному рахунку ОСОБА_2 19.05.2006 року на її рахунок внесені 45 000 доларів США, що еквівалентно 227 250 грн. 00 коп., 50 000 доларів США, що еквівалентно 252 500 грн. 00 коп., а також видано їй цього ж дня готівкою 95 000 доларів США, що еквівалентно 479 750 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 108, 109).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2006 року ОСОБА_13 придбано квартиру під АДРЕСА_1 за ціною 459 550 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 48-49).

Відповідно до витягу з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, 11.07.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у м. Любляна Республіки Словенії зареєстрований шлюб (т. 1 а.с. 26-29).

Рішенням районного суду м. Нове Место Республіки Словенія від 02.11.2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1 а.с. 15-25).

За інформацією з довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 сукупний дохід ОСОБА_2 за 2004 рік становив 4 050 грн. 00 коп., за 2005 рік - 38 540 грн. 00 коп., за січень - квітень 2006 рік -19 320 грн. 00 коп. (т. 2 а.с. 60, 61)

Будь-яких доказів на підтвердження тверджень ОСОБА_2 про наявність у неї доходу, що дозволяв би їй зробити самостійний внесок у придбання спірної квартири в частині не пов`язаній з отриманим від банку кредитом, відповідачкою у порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано, а тому судвважав недоведеною обставину придбання спірної квартири за особисті кошти відповідачки.

За довідками ТОВ «Хеліос Україна», колишня назва ТОВ «Сіколорс», ОСОБА_3 працював на посаді заступника директора, його заробіток за період з жовтня по грудень 2004 року після відрахувань податків становив 1 132 грн. 20 коп., за січень - квітень 2006 року 37 165 грн. 76 коп. (т. 1 а.с. 40, 41).

Як вбачається з виписки АТ «ОТП БАНК» по картковому рахунку ОСОБА_3 починаючи з липня 2005 та по 11.07.2007 року переважна більшість транзакцій у гривні щодо зняття готівкових коштів, оплати товарів і послуг проводились на території Оболонського району м. Києва поруч з АДРЕСА_5 , а саме на АДРЕСА_6 (т. 2 а.с. 10-38).

Відповідно до обмінної картки Пологового будинку № 5 ОСОБА_2 народила ІНФОРМАЦІЯ_1 хлопчина , перші пологи з терміном вагітності 39 тижнів (т. 1 а.с. 119, 120).

Враховуючи, що під час розгляду справи на підставі зібраних доказів установлено те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до укладення шлюбу проживали разом, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели сумісне господарство, піклувалися один про одного, а з лютого 2006 року їх відносини внаслідок планування народження дитини остаточно набули ознак подружніх стосунків, суд дійшов висновку про доведеність факту їх спільного проживання саме з указаного періоду, а тому набута ОСОБА_2 у цей період квартира, в тому числі за рахунок грошових коштів одержаних у позику за кредитним договром, є спільною сумісною власністю сторін й підлягає поділу між ними у рівних частках.

При цьому істотних обставин для відступлення від рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності за вимогою ОСОБА_3 судом не встановлено.

Також, суд вважав безпідставними доводи ОСОБА_3 про те, що для придбання спірної квартири були використані його особисті кошти в сумі 50 000 доларів США, знятіним 22.04.2005 році з поточного рахунку у ПАТ «Родовід Банк» (т. 1 а.с. 193), оскільки на переканання суду указана сума була використана ним для набуття майнових прав за договором інвестування будівництва квартири у житловому будинку Деснянського району м. Києва, укладеного 02.05.2005 року з БК «УкрАзіаБуд» (т. 2 а.с. 1-6).

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3 .

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду про придбання спірної квартири під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу у спільну власність, - відповідають таким обставинам та вимогам закону.

Колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту спільного проживання з відповідачем та ведення ними спільного господарства в період до та під час придбання спірної квартири, це 2005-2006 рік не відповідають дійсності. Суд першої інстанції надав вірну оцінку всім наданим сторонам доказам в їх сукупності та вірно встановив, що сторони у справі проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, а тому квартира придбана в цей період на ім`я відповідача є їх спільною власністю .

Так, суд вірно встановив, що покази свідка ОСОБА_14 , який є сином позивача є послідовними та повністю узгоджувались з поясненнями сторін та іншими доказами, що надавались суду.

Вказаний свідок показав , що в 2004 році переїхав до м. Києва з метою навчання в Британському коледжі в м. Києві. Він проживав та навчався в Києві три роки. Спочатку він, батько та відповідачка проживали по АДРЕСА_8 , де орендували житло, а після того, як квартира була затоплена в 2005 році відповідачка, з якою на той час у батька склались сімейні відносини, запропонувала переїхати до неї в квартиру АДРЕСА_3 , де вони проживали однією сім`єю, разом вели побут , придбавали продукти, спільно готували та дбали один про одного. Свідок підтвердив також факт проживання в цій же квартирі сестри відповідача. Свідок також пояснив, що коли ОСОБА_15 завагітніла було прийнято рішення про придбання іще однієї квартири, так як те житло яке батько інвестував раніше іще не було добудоване. Він та батько вибирали спірну кватиру, йому відомо, що частково квартира була придбана за ті кошти що батьку повернув його партнер, а частково за кредитні кошти. Також батько придбавав будівельні матеріали та меблі, здійснював контроль за ремонтними роботами, щоб пришвидшити їх переїзд в нове житло з новонародженим братом.

Доводи скарги про те, що суд під час оцінки доказів надав перевагу доказам, що надав позивач, над тими доказами, що були подано відповідачем, колегія суддів не приймає з огляду на таке.

Скарга містить доводи про те, що суд прийняв до уваги покази сина позивача, який є близькою людиною останнього, разом з тим не прийняв до уваги покази подруги відповідачки ОСОБА_16 , яка безпосередньо проживала в сусідній квартирі в тому ж будинку, що і відповідачка, та яка показала, що ОСОБА_17 та його син ніколи не проживав в квартирі АДРЕСА_3 . В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача звертала увагу суду на те, що свідок ОСОБА_18 надав не вірні покази, щодо року придбання спірної квартири, вказавши, що вона була придбана в 2005 році, що свідчить про те, що такий свідок говорив суду не правду.

Оцінюючи покази свідка ОСОБА_14 , суд вірно виходив з того, що вони були логічними та послідовними. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала факт навчання вказаного свідка протягом 2005-2006 років в м. Києві, свідок вірно описав квартиру батьків відповідача в якій він, разом з батьком та відповідачкою проживав, пояснив про заміну вікон у вказаній квартирі, також логічно та послідовно пояснив необхідність придбання іншої квартири, у зв`язку з тим, що відповідачка була вагітною. Пояснення вказаного свідка, щодо контролю батьком проведення ремонту , а також придбання будівельних матеріалів для такого ремонту, окрім вказаного свідка були підтверджені і іншим свідком ОСОБА_19 , якому було відомо про придбання будівельних матеріалів для підлоги в спірну квартиру.

В суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_20 не заперечувала, що вона дбала про неповнолітнього сина позивача, коли той від`їжджав до Словенії. Матеріалами справи та жодними доказами не спростовані покази свідка ОСОБА_21 про те, що він три роки навчався в м. Києві і ОСОБА_20 сприймав, як батькову жінку, яка про нього піклувалась. В рішенні суду Словенії, на яке посилається адвокат відповідача, зазначено, що ОСОБА_22 пояснювала суду, що вона продовжувала дбати про свідка ОСОБА_23 і в 2011 році, коли позивач залишив її. Категорично заперечуючи факт проживання позивача та його сина у квартирі батьків, відповідачка, що перебувала у близьких стосунках з позивачем, так і не змогла вказати де ж він та його син проживали в м. Києві, якщо не разом з нею.

Крім того, колегія суддів встановила, що покази свідка ОСОБА_14 , повністю узгоджувались і з письмовими доказами, наданими суду, а саме: посвідкою на тимчасове проживання іноземця в Україні, в якій до проведення постійної реєстрації в м. Києві в 2008 році, як тимчасове місце проживання зазначалась квартира батьків відповідачки. Факт розрахунків позивачем та зняття ним готівки, що був підтверджений банківською виписку в безпосередній близькості, саме біля квартири, яку зазначив свідок, як постійне місце проживання його , батька та відповідачки в спірний період, також вірно взятий судом до уваги.

Та обставина, що свідок даючи покази в кінці 2021 року, спочатку зазначив, що спірна квартира була придбана в 2006 році , а потім виправив свої пояснення на 2005 рік, не дає суду підстави не брати покази цього свідка до уваги, так як з часу подій про які свідок давав пояснення минуло 15 років. Крім того свідок пояснював, що квартира придбавалась в період вагітності відповідачки та проводився ремонт, з метою переїзду з малою дитиною до нової квартири, що повністю узгоджується з поясненнями сторін, щодо переїзду в нову квартиру.

Та обставина, що вказаний свідок є сином позивача не давала суду підстав, не довіряти показам цього свідка в частині місця його проживання в України під час навчання та піклування про нього з боку відповідачки, та проживання всіх в одній квартирі та ведення спільного господарства.

Стосовно показів подруги відповідача ОСОБА_16 та кума ОСОБА_11 , то вказані свідки не проживали та не знаходились постійно в квартирі батьків відповідачки, в якій вона проживала з ОСОБА_24 та його сином, а лише періодично навідувалась. Проживання ОСОБА_16 по сусідству, з огляду на те, що позивач часто від`їжджав, а , його син знаходився на навчанні, та оцінки показів усіх свідків в сукупності з іншими доказами на думку колегії суддів не може мати переваги над показами свідка ОСОБА_14 .

Доводи скарги про надання судом переваги доказам позивача є безпідставні, тому, що суд оцінюючи доводи сторін, щодо вкладення в придбання спірної квартири особистих коштів, в цій частині не прийняв покази свідка ОСОБА_14 , дав належну оцінку наданим доказам, та вірно встановив, що жодна з сторін не надала суду беззаперечних доказів вкладення в придбання квартири особистих коштів.

Та обставина, що квартира була придбана за рахунок коштів, які були зняті та перераховувались на особисті рахунки відповідача не доводить, що квартира придбавалась за її особисті кошти , оскільки на передодні придбання квартири, на рахунок відповідачки були внесені кошти одноразовим платежем, а решта взяті в кредит, який виплачувався сторонами, як під час спільного проживання до реєстрації шлюбу так і після його реєстрації, та був погашений з спільних коштів сторін. Суд вірно виходив з недоведеності накопичення відповідачкою до моменту початку спільного проживання з позивачем, коштів в достатній сумі для придбання спірної квартири, та вірно проаналізував банківські виписки.

Колегія суддів також зазначає, що з 2004 року СК України, були прирівняні права подружжя, що перебувають в зареєстрованому шлюбі, та права осіб, які проживають однією сім`єю без такої реєстрації, та ведуть спільне господарство.

За положеннями статті 57 СК України в редакції, чинній на момент придбання спірної квартири, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте одним із подружжя до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

стаття 60 СК України містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З огляду на те, що ні позивач ні відповідач не надали суду достатньо доказів, які б спростували презумпцію спільності майна, суд вірно визначив, що сторони мають рівні права на квартиру.

Суд також вірно визначив мету придбання квартири: для проживання сторін та їх спільної дитини, яка мала народитись, тобто квартира придбавалась в інтересах сім`ї.

Суд вірно встановив факт придбання спірної кватири під час спільного проживання сторін однією сім`єю та ведення ними спільного господарства, та відсутності укладеного між сторонами договору, який би спростовував набуття сторонами майна під час спільного проживання однією сім`єю не у спільну сумісну власність.

Доводи відповідача про те, що суд неправомірно визначив початком спільного проживання, зазначивши ймовірну дату зачаття спільної дитини сторін, колегія суддів не приймає з огляду на те, що в справі наявні вище перераховані докази спільного проживання та ведення спільного господарства сторонами і до лютого 2006 року. З огляду на те, що позивач рішення суду не оскаржив, незважаючи на те, що доводив факт такого проживання іще з 2004 року, то колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення в цій частині та зазначення більш ранньої дати встановлення такого факту.

Доводи апеляційної скарги в частині встановлення факту проживання сторін з жовтня 2006 року Рішенням на ім`я народу Окружного суду у місті Ново-место Республіки Соловенія від 14 грудня 2019 року, колегія суддів також не приймає, оскільки суд першої інстанції таким доводам відповідача дав належну оцінку. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що в тій справі сторони надавали різні пояснення щодо проміжку часу проживання в Україні. Проте доказами такі пояснення не перевірялись, а в рішенні зазначено, що обставина проживання після народження дитини встановлена на підставі пояснень. Предметом розгляду того спору не було встановлення юридичного факту проживання сторін без реєстрації шлюбу в період 2004-2006 років, а тому суд вірно визнав, що обставини зазначені в вищенаведеному рішенні не можуть бути преюдиціальними для вирішення спору в даній справі, та не можуть спростовувати факти встановлені в даній справі та перевірені на підставі наданих суду доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_24 не був зареєстрований в квартирі разом з відповідачкою до реєстрації шлюбу, а тимчасова посвідка та реєстрація місця знаходження іноземця не є тотожною з постійним місцем проживання, колегія суддів не приймає, оскільки відповідач не заперечує, що саме квартира її батьків була вказана органам міграційної служби як місце проживання іноземця ОСОБА_24 в м. Києві.

При цьому вказати адресу за якою іноземець в дійсності не проживає є порушенням міграційного законодавства, яке підлягало перевірці при видачі дозволу на перебування в Україні. Оскільки позивач не притягувався до відповідальності за такі порушення в спірний період та з урахуванням інших вищенаведених доказів, суд дійшов вірного висновку, що позивач повідомляв міграційній службі саме ту адресу за якою і проживав разом з відповідачкою та своїм неповнолітнім на той час сином. Та обставина, що документи подавались від імені юридичної особи, з якою позивач перебував в трудових відносинах, а відповідачка була її керівником, жодним чином не спростовує доведеності факту спільного проживання сторін за зазначеною в документах позивача адресою, за якою також була зареєстрована і відповідачка.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду, щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст.268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2022 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.Ф.Мазурик