Справа № 703/2305/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

за участі секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Ігнатенка В.М.,

представника відповідача адвоката Терещенка С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, в якому просить скасувати рішення Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 26 жовтня 2021 року №18-18/VІІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної в приватну власність ОСОБА_2 », яким вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,5543 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:1166, для ведення особистого селянського господарства код 01.03, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію вказаної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5543 га, кадастровий номер - :01:001:1166, що проведена 12 жовтня 2021 року Відділом у Гусятинському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, а також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору та по оплаті професійної правничої допомоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що рішенням Балаклеївської сільської ради Смілянського району Черкаської області №10-6 від 11 грудня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок громадян» вирішено передати безкоштовно у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку ОСОБА_3 земельну ділянку в розмірі 0,250 га за адресою: АДРЕСА_2 . На частині вказаної земельної ділянки розташований будинок, який станом на день прийняття зазначеного рішення на праві власності також належав ОСОБА_3

17 січня 2000 року, з метою продажу вказаного будинку та земельної ділянки, ОСОБА_3 звернулася до директора Смілянського районного земельно-кадастрового бюро з заявою-договором, в якій просила виконати обмір земельної ділянки з послідуючою видачею Державного акту на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,250 га за адресою: АДРЕСА_2 , згідно рішення Балаклеївської с/р №10-6 від 11 грудня 1999 року і про що зроблена відмітка в паспорті серії НОМЕР_1 , який видано Смілянським МРВ і УМВС 21 листопада 1996 року.

На підставі зазначеної заяви-договору Смілянським районним земельно-кадастровим бюро були виконані обміри вказаної земельної ділянки та 09 березня 2000 року Балаклеївською сільською радою видано ОСОБА_3 . Державний акт на право приватної власності на землю серії ЧР №13-01-284, відповідно до якого останній передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,250 га, розміщену на території АДРЕСА_2 .

10 березня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений Смілянською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за №515, зареєстрований в Смілянському виробничому підрозділі Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №3 по реєстровому №396, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 придбала будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, позивач вказує, що на підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 набула у власність будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, 10 березня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Терещенко М.Є. та зареєстрований в реєстрі за №517, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 придбала земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,250 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 березня 2000 року зареєстрованого в реєстрі за №517 Балаклеївською сільською радою 16 травня 2000 року видано ОСОБА_4 . Державний акт на право приватної власності на землю серії ЧР №13-01-298, згідно якого останній передана у власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,253 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №298. Відповідно до плану зовнішніх меж земельної ділянки, зазначена земельна ділянка, власником якої є ОСОБА_4 складається з двох земельних ділянок розмірами 0,159 га та 0,094 га, які розташовані одна навпроти одної.

Після укладення вищевказаних договорів купівлі продажу та видачі зазначеного Державного акту, було змінено адресу земельних ділянок, які належали ОСОБА_4 розташування, вулицю Аптечну перейменовано на провулок Аптечний.

В подальшому, 18 жовтня 2004 року між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №4817, відповідно до якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 придбав будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

25 жовтня 2004 року Смілянським виробничим підрозділом Черкаського обласного об`єднання бюро технічної інвентаризації прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Також, 18 жовтня 2004 року між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., зареєстрований в реєстрі за №4820. Згідно п.1 вказаного договору, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 купив земельну ділянку загальною площею 0,253 га, розміщену на землях АДРЕСА_2 , що знаходиться у віданні Балаклеївської сільської ради народних депутатів та передана для будівництва та обслуговування жилого будинку. Відповідно до п.7 зазначеного договору, цей договір є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності землі.

Позивач вказує, що державна реєстрація права власності за ним на вказану земельну ділянку не була проведена. Разом з тим, зауважив, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого він є власником земельної ділянки площею 0,253 га по АДРЕСА_2 не скасовувався, недійсним не визнавався та є дійсним. Відтак, вважає, що незважаючи на не проведення державної реєстрації права власності він, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за №4820 є власником земельної ділянки площею 0,253 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована по АДРЕСА_2 .

З метою державної реєстрації вищевказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, позивач ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_5 для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж даної земельної ділянки та 18 липня 2022 року отримав відповідну технічну документацію.

18 липня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з метою проведення державної реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,253 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі вищевказаної заяви позивача 26 липня 2022 року Відділом №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до Державного земельного кадастру внесено відомості про державну реєстрацію земельної ділянки, належної ОСОБА_1 площею 0.1590 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, якій присвоєно кадастровий номер :01:001:1182.

При цьому, рішенням державного кадастрового реєстратора Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №РВ-022 від 27 липня 2022 року відмовлено позивачу у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру про державну реєстрацію належної йому земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0.094 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з підстав, що електронний документ не відповідає установленим вимогам, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа; розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Так, встановлено наявність перетину розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати з ділянкою :01:001:1166, площа співпадає на 98.3197.

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14 липня 2022 року №НВ-022 позивач довідався про те, що 12 жовтня 2021 року Відділом у Гусятинському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 07 жовтня 2021 року, виготовленого ФОП ОСОБА_6 , проведено державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1166, площею 0.5543 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Власником даної земельної ділянки, на підставі рішення Балаклеївської сільської ради від 26 жовтня 2021 року №18- 18/VIII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 », є ОСОБА_7 .

Позивач також вказує, що вищевказаним рішенням Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 26 жовтня 2021 року №18- 18/VIII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 » вчинено розпорядження земельною ділянкою, яка, станом на день прийняття цього рішення, перебувала у власності позивача ОСОБА_1 , була набута ним у відповідності до законодавства України, тим самим його протиправно позбавлено права власності на належну йому земельну ділянку, що є неприпустимим.

Посилаючись на вказані обставини та враховуючи, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 712.3780500:01:001:1166, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_8 на підставі оскаржуваного рішення Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 26 жовтня 2021 року №18-18/VIII є незаконним та створює перешкоди у здійсненні права власності позивачем на земельну ділянку 0,094 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яке виникло на законних підставах до прийняття вказаного рішення сільської ради, внаслідок їх часткового спів падіння, позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 26 жовтня 2021 року №18-18/VІІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної в приватну власність ОСОБА_2 » та скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5543 га, кадастровий номер - :01:001:1166, що проведена 12 жовтня 2021 року Відділом у Гусятинському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області.

Ухвалою судді від 22 серпня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 13 вересня 2022 року. Відповідачам визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.

Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 06 вересня 2022 року представником відповідача - сільським головою Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області надіслано відзив на позовну заяву, у якому остання просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, оскільки, на думку представника відповідача, вимоги позивача ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими. Узагальнені доводи та заперечення наведені у відзиві представника відповідача зводяться до наступного.

Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник Балаклеївської сільської ради у відзиві вказує, що частиною 1 статті 182 Цивільного кодексу України, чинною на момент здійснення купівлі-продажу земельної ділянки, передбачено що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження них прав. їх виникнення,- перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 13 Конституції України зазначено про те, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує до чого зобов`язаний власник. Також вказана норма відображена в статті 319 Цивільного кодексу України. Найбільш повно зобов`язання власників земельних ділянок визначені в Земельному кодексі України, а саме в статті 91. Зокрема частиною 4 статті 334 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Разом з тим, відомості про розміщення земельної ділянки належної ОСОБА_1 площею 0,094 га, щодо якої виник спір на момент прийняття рішення Балаклеївською сільською радою Черкаського району Черкаської області 26 жовтня 2021 року за №18-18/VІІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної в приватну власність ОСОБА_2 » в Балаклеївської сільської ради були відсутні, оскільки в Державному земельному кадастрі була відсутня інформація щодо наявності реєстрації вказаної земельної ділянки. Так, згідно з доданими до позовної заяви документами, право власності перейшло до позивача на підставі договору купівлі-продажу №4817 від 18 жовтня 2004 земельної ділянки загальною площею 0,253 га, розміщеної на землях АДРЕСА_2 . Невід`ємною частиною договору є державний акт на право приватної власності на землю серії ЧP №13-01-284 від 16 травня 2000 року, виданий громадянці ОСОБА_4 , що є продавцем за згаданим вище договором купівлі-продажу.

Відповідно до вказаного Державного акту, земельна ділянка, власником якої є громадянка ОСОБА_4 складається з двох земельних ділянок розмірами 0,159 га та 0,094 га. Пунктом 7 зазначеного договору вказано, що даний договір є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акту на право власності. Проте державна реєстрація права власності громадянина ОСОБА_1 з часу укладення договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки не була проведена.

Враховуючи відсутність інформації в Державному земельному кадастрі щодо розташування спірної земельної ділянки громадянкою ОСОБА_2 було замовлено виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,5543 га у фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 . В подальшому наявність виготовленого проекту землеустрою стало підставою для прийняття рішення Балаклеївською сільською радою Черкаського району Черкаської області від 26 жовтня 2021 року №18-18/VІІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 » згідно вимог частини 9 статті 118 Земельного кодексу України. Посилаючись на вказані обставини, представник Балаклеївської сільської ради просила у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області також, скористався правом на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 09 вересня 2022 року начальником ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області надіслано відзив на позовну заяву, у якому останній вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, відтак просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі виходячи з наступного. Так, земельну ділянку площею 0,5543 га для ведення особистого селянського господарства у с. Балаклея провулок Аптечний б/н Черкаського району Черкаської області зареєстровано в Державному земельному кадастрі 12 жовтня 2021 року Відділом у Гусятинському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області та присвоєно кадастровий номер :01:001:1166. Державну реєстрацію здійснено на підставі заяви ОСОБА_2 від 08 жовтня 2021 року та Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленого ФОП ОСОБА_6 . Вказана документація із землеустрою розроблена на підставі рішення Балахлеївської сільської ради від 24 вересня 2021 №16-44/VIII «Про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 ». При цьому, на момент проведення реєстрації земельної ділянки належної ОСОБА_2 за кадастровим номером :01:001:1166, відомості про земельну ділянку площею 0,094 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , не були внесені до Державного земельного кадастру. Як наслідок, на момент здійснення реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:1166 знаходження в її межах іншої земельної ділянки або частини ділянки не було встановлено. З огляду на викладене, підстави для відмови у реєстрації земельної ділянки за заявою ОСОБА_2 , які встановлені нормами ч. 6 ст. 24 Закону «Про Державний земельний кадастр» були відсутні. Отже, державна реєстрація вказаної земельної ділянки здійснена відповідно до вимог Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10,2012 № 1051 на підставі відповідної землевпорядної документації, дозвіл на розроблення якої надано органом місцевого самоврядування.

Одночасно, представник відповідача - начальник ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області вказує, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Як вбачається із доданих до позовної заяви матеріалів, речове право на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:1166 зареєстровано 28.10.2021 року, однак позивач вимоги про припинення усіх речових прав, їх обтяжень зареєстрованих щодо вказаної земельної ділянки у позовній заяві не заявляє.

Відтак, вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права і його вимоги сформульовані таким чином, що у суду відсутні можливості дотриматись положень частини другої статті 5 ЦПК України і обрати спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону.

Правом на надання відповідей на відзиви на позовну заяву позивач не скористався.

Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, з підстав, зазначених у ньому.

Представник відповідача сільський голова Балаклеївської сільської ради в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача Балаклеївської сільської ради, на підставі наявних у справі письмових доказів.

Представник відповідача ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, її інтереси представляв адвокат Терещенко С.І.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Терещенко С.І. в судовому засіданні заперечував проти позову та подав до суду письмові пояснення по суті позовних вимог, відповідно до яких вказав, що вважає помилковим визначений позивачем статус ОСОБА_9 як відповідача, а заявлені ОСОБА_1 до ОСОБА_9 вимоги безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Так, статтею 118 ЗК України передбачений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Отримання у власність ОСОБА_8 земельної ділянки стосовно якої виник спір, від органу виконавчої влади, відповідно до визначених ст.122 ЗК України повноважень, здійснене нею виключно в передбаченому законом порядку. Разом з тим вважає, що дії позивача не відповідали вимогам закону, оскільки ОСОБА_1 , оформивши договір купівлі-продажу земельної ділянки не отримав державний акт на землю - єдиний документ, що посвідчував би право на земельну ділянку та не здійснив державну реєстрацію права власності. На момент укладення договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 жовтня 2004 року був лише підставою для видачі державного акту і здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_4 . При цьому, законодавство, яке діяло на той час пов`язувало саме з державною реєстрацією набуття ОСОБА_1 права власності. А тому, саме дії ОСОБА_1 призвели до відсутності будь-якої інформації у Балаклеївської сільради стосовно земельної ділянки і безперешкодної передачі ОСОБА_10 цієї ділянки у власність та реєстрації відповідним органом її права власності. Крім цього, вказує, що ОСОБА_1 не сплачував з 18 жовтня 2004 року земельний податок з фізичних осіб, що також позбавляло Балаклеївську сільраду інформації про зареєстроване право власності. В зв`язку з наведеним вважає, що ОСОБА_1 не набув права власності на належну ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,094га, а також пропустив строк позовної давності для захисту свого права.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Терещенко С.І. у наданих суду письмових поясненнях також вказує, що позовні вимоги щодо скасування рішення Балаклеївської сільради і скасування державної реєстрації стосуються земельної ділянки площею 0,5543 га кадастровий номер :01:001:1166 для ведення особистого селянського господарства, при цьому за ОСОБА_4 станом на 18 жовтня 2004 року обліковувалося лише земельна ділянка площею 0,253 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, з яких 0,159 га позивач за собою зареєстрував. Відомості стосовно земельної ділянки ОСОБА_4 площею 0,094 га для будівництва і обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_2 , не внесені до Державного земельного кадастру, а тому знаходження її в межах іншої земельної ділянки або частини ділянки не було встановлено. В зв`язку з цим державна реєстрація земельної ділянки площею 0,5543га кадастровий номер :01:001:1166 для ведення особистого селянського господарства здійснена відповідно до вимог Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМ України від 17.10.2012 року № 1051 на підставі відповідної землевпорядної документації, дозвіл на розроблення якої, як орган місцевого самоврядування в межах своїх повноважень, надала Балаклеївська сільська рада. На підставі викладених обставин, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Терещенко С.І. вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

В подальшому учасники справи в судове засідання не з`явились та звернулись до суду із заявами про розгляд справи без їхньої участі.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках..

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як передбачено ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Судом встановлено, що рішенням Балаклеївської сільської ради Смілянського району Черкаської області №10-6 від 11 грудня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок громадян» було вирішено передати безкоштовно у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку ОСОБА_3 земельну ділянку в розмірі 0,250 га за адресою: АДРЕСА_2 . На частині вказаної земельної ділянки розташований будинок, який станом на день прийняття зазначеного рішення на праві власності також належав ОСОБА_3 , про що свідчить виписка із вказаного рішення (а.с.10).

17 січня 2000 року ОСОБА_3 звернулася до директора Смілянського районного земельно-кадастрового бюро з заявою-договором, в якій просила виконати обмір земельної ділянки з послідуючою видачею Державного акту на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,250 га за адресою: АДРЕСА_2 , згідно рішення Балаклеївської с/р №10-6 від 11 грудня 1999 року, що вбачається із заяви договору від 17.01.2000 (а.с.11).

Як зазначає позивач у своєму позові та дана обставина сторонами не оспорювалась, 10 березня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений Смілянською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за №515, зареєстрований в Смілянському виробничому підрозділі Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №3 по реєстровому №396, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 придбала будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, позивач вказує, що на підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 набула у власність будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Також, 10 березня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Терещенко М.Є. та зареєстрований в реєстрі за №517, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 придбала земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,250 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , про що в матеріали справи надано копію вказаного договору (а.с.12).

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 березня 2000 року зареєстрованого в реєстрі за №517 Балаклеївською сільською радою 16 травня 2000 року видано ОСОБА_4 . Державний акт на право приватної власності на землю серії ЧР №13-01-298, згідно якого останній передана у власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,253 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №298. Відповідно до плану зовнішніх меж земельної ділянки, зазначена земельна ділянка, власником якої є ОСОБА_4 складається з двох земельних ділянок розмірами 0,159 га та 0,094 га, які розташовані одна навпроти одної (а.с.13).

Після укладення вищевказаних договорів купівлі продажу та видачі зазначеного Державного акту, було змінено адресу земельних ділянок, які належали ОСОБА_4 розташування, вулицю Аптечну перейменовано на провулок Аптечний. Даний факт сторонами не оспорювався.

В подальшому, 18 жовтня 2004 року між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4817, відповідно до якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 придбав будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , про що свідчить надана в матеріали справи копія договору купівлі-продажу (а.с.14).

25 жовтня 2004 року Смілянським виробничим підрозділом Черкаського обласного об`єднання бюро технічної інвентаризації прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14 зворотній бік).

Також, 18 жовтня 2004 року між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., зареєстрований в реєстрі за №4820. Згідно п.1 вказаного договору, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 купив земельну ділянку загальною площею 0,253 га, розміщену на землях АДРЕСА_2 , що знаходиться у віданні Балаклеївської сільської ради народних депутатів та передана для будівництва та обслуговування жилого будинку. Відповідно до п.7 зазначеного договору, цей договір є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності землі (а.с.15).

Позивач вказує, що державна реєстрація права власності за ним на вказану земельну ділянку не була проведена. Разом з тим, зауважив, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого позивач є власником земельної ділянки площею 0,253 га по АДРЕСА_2 не скасовувався, недійсним не визнавався та є дійсним. Відтак, незважаючи на не проведення державної реєстрації права власності, ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за №4820 є власником земельної ділянки площею 0,253 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована по АДРЕСА_2 .

З метою державної реєстрації вищевказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, позивач ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_5 для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж даної земельної ділянки та 18 липня 2022 року отримав відповідну технічну документацію.

18 липня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з метою проведення державної реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,253 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі вищевказаної заяви позивача 26 липня 2022 року Відділом №3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до Державного земельного кадастру внесено відомості про державну реєстрацію земельної ділянки, належної ОСОБА_1 площею 0.1590 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, якій присвоєно кадастровий номер :01:001:1182.

При цьому, рішенням державного кадастрового реєстратора Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №РВ-022 від 27 липня 2022 року відмовлено позивачу у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру про державну реєстрацію належної йому земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0.094 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з підстав, що електронний документ не відповідає установленим вимогам, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа; розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Так, встановлено наявність перетину розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати з ділянкою :01:001:1166, площа співпадає на 98.3197.

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14 липня 2022 року №НВ-022 позивач довідався про те, що 12 жовтня 2021 року Відділом у Гусятинському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 07 жовтня 2021 року, виготовленого ФОП ОСОБА_6 , проведено державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1166, площею 0.5543 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Власником даної земельної ділянки, на підставі рішення Балаклеївської сільської ради від 26 жовтня 2021 року №18- 18/VIII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 », є ОСОБА_7 .

Позивач вказує, що вищевказаним рішенням Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 26 жовтня 2021 року №18- 18/VIII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 » вчинено розпорядження земельною ділянкою, яка, станом на день прийняття цього рішення, перебувала у власності позивача ОСОБА_1 , була набута ним у відповідності до законодавства України, тим самим його протиправно позбавлено права власності на належну йому земельну ділянку, що є неприпустимим.

Посилаючись на вказані обставини та враховуючи, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 712.3780500:01:001:1166, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_8 на підставі оскаржуваного рішення Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 26 жовтня 2021 року №18-18/VIII є незаконним та створює перешкоди у здійсненні права власності позивачем на земельну ділянку 0,094 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яке виникло на законних підставах до прийняття вказаного рішення сільської ради, внаслідок їх часткового спів падіння, позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 26 жовтня 2021 року №18-18/VІІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної в приватну власність ОСОБА_2 » та скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5543 га, кадастровий номер - :01:001:1166, що проведена 12 жовтня 2021 року Відділом у Гусятинському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Статтею 116 ЗК України передбачено підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності.

Згідно із частинами першою-третьою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Пунктом «в» частини першої статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як передбачено частиною четвертою статті 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Статтею 118 ЗК України встановлено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Статтею 152 ЗК України передбачені способи захисту прав на земельні ділянки.

Згідно з частиною 1 статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року, № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону № 280/97-ВР до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно частини 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Як встановлено судом, 26 жовтня 2021 року Балаклеївська сільська рада Черкаського району Черкаської області прийняла рішення № 18-18/VIII про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 (а.с.26).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № НВ-022 від 14 липня 2022 року вбачається, що право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано на підставі рішення органу місцевого самоврядування Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 від 26 жовтня 2021 року № 18-18/VIII за ОСОБА_2 12 жовтня 2021 року (а.с. 29).

Предметом оскарження у цій справі є рішення Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 26 жовтня 2021 року № 18-18/VIII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 ».

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень частин дев`ятої та десятої статті 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яке оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статі 125 та 126 ЗК України).

Передача земельних ділянок у власність відбувається шляхом прийняття уповноваженим органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (статті 118 ЗК України):

Особа, зацікавлена в одержанні у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу, який має повноваження на передання у власність таких земельних ділянок.

Цей орган у межах його повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою.

Вказана Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу висновок щодо погодження проекту землеустрою або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проект повертається заявнику.

Уповноважений орган у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи, приймає рішення про надання земельної ділянки у власність.

Отже, набуття права власності на земельну ділянку відбувається поетапно: від отримання на розробку проекту землеустрою дозволу, який оформлюється відповідним рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, - до затвердження такого проекту цим органом і передання ним земельної ділянки у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина десята статті 118 ЗК України).

Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оскаржуватися на предмет його законності, а вимоги про визнання такого рішення незаконним - розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації цього рішення у фізичної чи юридичної особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду за правилами цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на земельну ділянку), що виникло внаслідок і після реалізації відповідного рішення суб`єкта владних повноважень (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 911/44/17).

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З 1 січня 2016 року для державної реєстрації права власності на земельну ділянку, відповідне право на яку набувається шляхом її передання із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передання земельної ділянки у власність.

Рішення про передання земельної ділянки у власність є актом, необхідним для набуття у власність цього об`єкта у майбутньому - з моменту державної реєстрації відповідного цивільного права.

Таку правову позицію Палата Верховного Суду виклала у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №17/1315/15-ц.

Слід зауважити, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач ОСОБА_1 з часу укладення ним договору купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якої між сторонами виник спір, а саме починаючи з 2004 року до 2022 року здійснив державну реєстрацію свого права власності на земельну ділянку, придбану на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, від 18 жовтня 2004 року посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., зареєстрованого в реєстрі за №4820.

Окрім того, ОСОБА_1 , оформивши договір купівлі-продажу земельної ділянки, який на момент укладення договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 жовтня 2004 року був лише підставою для видачі державного акту і здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_4 , не отримав державний акт на землю - єдиний документ, що посвідчував би його право власності на земельну ділянку. При цьому, законодавство, яке діяло на той час пов`язувало саме з державною реєстрацією набуття ОСОБА_1 права власності. А тому, саме дії ОСОБА_1 призвели до відсутності будь-якої інформації у Балаклеївської сільради стосовно земельної ділянки і безперешкодної передачі ОСОБА_10 цієї ділянки у власність та реєстрації відповідним органом її права власності.

Слід також зауважити, що як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за заявою ОСОБА_1 від 18 липня 2022 року щодо проведення державної реєстрації земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , Відділом № 3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області 26 липня 2022 року внесено відомості про державну реєстрацію частини вказаної земельної ділянки, площею 0.1590 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, якій присвоєно кадастровий номер :01:001:1182. При цьому в розділі «Відомості про право власності» внесено відомості про те, що на підставі державного акту серії ЧР № 13-01-298 від 16 травня 2000 року власником вказаної земельної ділянки є ОСОБА_4 , підставою виникнення прав якої є цивільно-правовий договір нотаріуса від 10 березня 2000 року за № 517. Відтак, відомості стосовно частини спірної земельної ділянки було внесено за заявою позивача на ім`я попереднього власника вказаної земельної ділянки ОСОБА_4 (а.с. 17 - зворот).

27 липня 2022 року позивачу було відмовлено в реєстрації іншої частини земельної ділянки загальною площею 0,253 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , площа якої становить 0,094 га згідно рішення державного кадастрового реєстратора Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №РВ-022 від 27 липня 2022 року (а.с. 19).

ОСОБА_1 , отримавши вищевказану відмову державного кадастрового реєстратора Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області у реєстрації земельної ділянки, у встановленому законом порядку її не оскаржував.

На підставі викладеного вбачається, що ОСОБА_1 після укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки тривалий час, а саме протягом майже 18 років, починаючи з жовтня 2004 року до липня 2022 року зволікав з реалізацією права для набуття права власності на спірну земельну ділянку.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом на отримання у встановленому законом порядку земельної ділянки у власність, своєчасно звернулася до відділу у Гусятинському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області із заявою про проведення державної реєстрації переданої їй у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5543 га.

За таких обставин, право позивача на одержання ним у власність земельної ділянки порушене не було.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine, заява № 61406/00, § 59); «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення від 10 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey, заява № 100/1995/606/694, § 95); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland, заява № 30210/96, § 158) (§ 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine, заява № 20390/07).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові 22 травня 2019 року у цивільній справі №310/7353/13-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Суд вважає, що оскарження рішення Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 26 жовтня 2021 року №18-18/VІІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної в приватну власність ОСОБА_2 » в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та вимога про скасування запису в Державному земельному кадастрі про державну реєстрацію земельної ділянки без оскарження свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку, оформлену на ім`я останньої та реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_2 є неефективним способом захисту прав позивача, оскільки не забезпечить поновлення такого права у разі задоволення позову.

Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі №723/2196/19 зазначив, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому відсутня необхідність надавати оцінку іншим аргументам позову.

Враховуючи вищевикладене, те, що позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту прав, а також те, що, оскаржуване рішення Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 26 жовтня 2021 року № 18-18/VIII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2 » не є правовстановлюючим актом, а належить до дозвільних документів і вичерпав свою дію після його реалізації, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про скасування цього рішення.

Оскільки позовна вимога про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки площею 0,5543 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:1166 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що проведена 12 жовтня2021 року Відділом у Гусятинському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області є похідною вимогою від вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування, в задоволенні якої судом вирішено відмовити, то і в даній частині позовної вимоги слід відмовити.

На підставі викладеного, статей 15, 16 ЦК України, статей 81, 116, 118, 121, 122 ЗК України, та керуючись статтями 141, 247, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Балаклеївської сільської ради Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 29 грудня 2022 року.

Головуючий: Ю. В. Крива