ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8179/22 Справа № 201/2707/21 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Правобережна окружна прокуратура м. Дніпра про визначення розміру заборгованості по аліментам та стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Павлоградський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Правобережна окружна прокуратура м. Дніпра, про визначення розміру заборгованості за аліментами та стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2009 року у справі № 2-8769/09 з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини усіх видів щомісячного заробітку (доходів) для дитини відповідного віку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 17 серпня 2009 року до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначала, що станом на 16 березня 2021 року визначити дійсну заборгованість за аліментами та стягнути неустойку немає можливості, оскільки у матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про нараховані та сплачені щомісячні суми заробітної плати відповідача, яку він отримував, працюючи на іноземному підприємстві.

Враховуючи викладене, позивачка просила суд визначити дійсний розмір заборгованості по аліментах на день подання заяви та стягнути неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітньої дитини, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

У жовтні 2022 року позивачка звернулась до суду з клопотанням про витребування доказів та забезпечення доказів, в якому просила витребувати: 1) від Центрального органу Російської федерації Міністерство юстиції Російської федерації інформацію та документи щодо нарахованих та сплачених щомісячних сум заробітної плати, грошових компенсацій, відпусток та інш. виплат громадянину України ОСОБА_2 в період з 20 липня 2017 року по 12 вересня 2019 року, 2) від Центрального органу Федеративної республіки Німеччини Міністерства міграціїї Тюрінгії інформацію та документи щодо факту існування трудових відносин громадянина України ОСОБА_2 з німецьким підприємством ОСОБА_4 , а також інформацію та документи щодо нарахованих та сплачених щомісячних сум заробітної плати, грошових компенсацій, відпусток та інш. виплат громадянину України ОСОБА_2 в період з листопада 2019 року по квітень 2021 року, який ( ОСОБА_2 ) займає/займав посаду керівника насінневого бізнесу Польщі та України на німецькому підприємстві ОСОБА_4 .

Вказане клопотання мотивоване тим, що вказані докази стосуються розгляду цієї цивільної справи і потрібні для доказування позовних вимог, оскільки отримати їх у неї та її представника не має можливості.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання про забезпечення доказів.

Ухвала суду мотивована тим, що законом не передбачено право чи обов`язок суду збирати і надавати в справі докази на підтвердження позиції чи вимогу будь-якої сторони, частина витребуваних документів матеріалах справи вже є (наданих при подачі позову /копії рішень та ухвал, листування, паспорту, постанов, квитанції та інш./ і вже витребуваних судом), не зазначено в законі і можливість забезпечення та витребування доказів, саме для проведення певних процесуальних дій, також у заяві не зазначено обставини, що можуть бути підтверджені цими доказами та з якою метою потрібно їх забезпечити (не ставиться питання про надання первинних бухгалтерських документів /тобто оригіналів - ?/, а з чим звіряти копії, а потім належним чином завірених /тобто копії ?/). Крім того, суд вказав, що до цього клопотання не надано докази того, що позивачка чи її представник зверталися до вказаних осіб (відповідачів, центральних установ, архіву та інш.) стосовно надання названих матеріалів чи документів, немає доказів того, що їм було відмовлено в цьому або неможливо надання вказаних в клопотанні доказів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права просила ухвалу скасувати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що докази, які вона просила забезпечити в конкретному випадку, безпосередньо пов`язуються з позовними вимогами та стосуються предмета доказування і мають значення для вирішення справи, адже зможуть підтвердити чи спростувати факт наявності майна (грошових коштів), набутих відповідачем в іноземних державах за період з серпня 2017 року по квітень 2021 року включно.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2022 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, з наступних підстав.

Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно ст. 84 ЦПК України особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Частина 1 ст. 117 ЦПК України містить перелік вимог до заяви про забезпечення доказів, зокрема у заяві необхідно зазначити докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази.

Отже, аналізуючи у системному зв`язку положення ч. 1 ст. 84 та ч. 1 ст. 116 ЦПК України, можна дійти висновку, що метою забезпечення доказів є сприяння особам, які беруть участь у справі, одержати для подання до суду доказів, отримання яких у майбутньому може стати неможливим або ускладненим.

Колегія суддів звертає увагу позивачки на те, що забезпечення доказів це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втрати у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд можу вжити заходи для забезпечення доказів.

Позивачкою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не надано доказів, які б вказували на існування реальної загрози неможливості чи утруднення збирання чи подання доказів, відсутнє обґрунтування необхідності саме забезпечення витребуваних доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів того, що позивачка зверталася до вказаних осіб (відповідачів, центральних установ, архіву та інш.) стосовно надання названих матеріалів чи документів, та, що їй було відмовлено в цьому.

Встановивши вказані обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про забезпечення доказів.

Доводи апелянта в скарзі про те, що докази, які вона просила забезпечити в конкретному випадку, безпосередньо пов`язуються з позовними вимогами та стосуються предмета доказування і мають значення для вирішення справи, адже зможуть підтвердити чи спростувати факт наявності майна (грошових коштів), набутих відповідачем в іноземних державах за період з серпня 2017 року по квітень 2021 року включно, - колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не впливають на законність оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи питання про забезпечення доказів, суд першої інстанції дотримався вимог процесуального закону, а тому оскаржувана ухвала як законна підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 268, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко