КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 939/2211/20 Головуючий у суді І інстанції Унятицький Д.Є.
Провадження № 22-ц/824/2840/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 19 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позову зазначив, що наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 74 від 16 липня 2015 року він у військовому званні підполковник був призначений начальником відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідно до функціональних обов`язків за вказаною посадою на нього покладені обов`язки, зокрема щодо забезпечення відділення у бойовій готовності в мирний і воєнний час, а на особливий період - організація своєчасного отримання озброєння, військової техніки, видаткових засобів (боєприпасів, паливно-мастильних матеріалів).

З кінця 2019 року позивач проживає однією сім`єю та веде спільне господарство з ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 . Відповідач проживає по сусідству і постійно створює конфліктні ситуації. Так, на підставі ухвали Бородянського районного суду Київської області від 5 серпня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальне правопорушення № 0000046 за фактом крадіжки металевого паркану (транспортерної стрічки) у ОСОБА_2 , тобто за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 185 КК України. Оскільки відповідач звинуватила позивача у вчиненні крадіжки паркану, була проведена ретельна перевірка, яка негативно вплинула на здоров`я, честь, гідність та ділову репутацію останнього. 30 вересня 2020 року винесена постанова про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України за відсутністю в діях позивача складу злочину.

Також відповідач зверталась до Бородянського відділення поліції Ірпінського ВП ГУНП в Київській області із заявою про те, що нібито позивач погрожував замінувати горище їх будинку. 23 липня 2020 року на підставі ухвали суду від 20 липня 2020 року відомості за фактом погрози замінування внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 129 КК України (кримінальне провадження № 0000023). За вказаним фактом проведена ретельна перевірка, яка теж негативно вплинула на здоров`я позивача та його ділову репутацію. У зв`язку з відсутністю в діях позивача складу злочину, передбаченого частиною 1 статті 129 КК України, 15 вересня 2020 року була винесена постанова про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КК України.

Не дочекавшись завершення вищевказаних досудових розслідувань, відповідач звернулась із листом від 8 вересня 2020 року до Міністерства оборони України та до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому зазначила: « ОСОБА_1 , розмотав колючий дріт, який використовується при охороні військових територій, складів, ще й зробив мінування. Враховуючи займану посаду в ІНФОРМАЦІЯ_1 допускаю цілком вірогідне виконання цієї дії, маючи можливий доступ, до видів озброєння в країні, яка знаходиться в стані війни. Також ОСОБА_1 здійснив викрадення моєї металевої огорожі.».

Позивач вважає, що вказаними неправомірними діями відповідач заплямувала його честь, гідність та ділову репутацію, тобто порушила його немайнові права, а також в її діях наявний злий умисел, оскільки в листі вона також зазначила: «Характер дій гр. ОСОБА_1 дозволяє зробити висновок про не відповідність даної особи займаній посаді у підрозділі військового комісаріату. Прошу зреагувати належним чином на протизаконні дії та неадекватну поведінку співробітника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , який паплюжить обличчя нашої армії.». Оскільки кримінальні провадження за фактами крадіжки металевого паркану та мінування горища будинку закриті за відсутністю складу кримінального правопорушення, то інформація, розповсюджена відповідачем, є недостовірною і не відповідає дійсності. Поширенням вказаної інформації відповідач створила негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушила його честь, оскільки його професія на особливий період дійсно пов`язана з боєприпасами. Внаслідок порушення немайнових прав він має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої оцінює в сумі 50 000 грн, яка є розумною, справедливою та достатньою для відшкодування його душевних страждань.

З наведених підстав ОСОБА_1 просив суд: визнати недостовірною та такою, що порушує його право на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 8 вересня 2020 року в листі, адресованому Міністерству оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_4 , про те, що: « ОСОБА_1 , розмотав колючий дріт, який використовується при охороні військових територій, складів, ще й зробив мінування. Враховуючи займану посаду в ІНФОРМАЦІЯ_1, допускаю цілком вірогідне виконання цієї дії, маючи можливий доступ, до видів озброєння в країні, яка знаходиться в стані війни. Також ОСОБА_1 здійснив викрадення моєї металевої огорожі»; зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію шляхом написання листа до Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_3 наступного тексту спростування: «в листі від 08 вересня 2020 року зазначена інформація щодо ОСОБА_1 , який розмотав колючий дріт, який використовується при охороні військових територій, складів, ще й зробив замінування. Враховуючи займану посаду в ІНФОРМАЦІЯ_1, допускаю цілком вірогідне виконання цієї дії, маючи можливий доступ до видів озброєння в країні, яка знаходиться в стані війни. Також ОСОБА_1 здійснив викрадення моєї металевої огорожі, написані мною ОСОБА_2 є недостовірними та неправдивими відомостями відносно ОСОБА_1 »; стягнути з ОСОБА_4 на його користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн за розповсюдження недостовірної інформації.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судовим розглядом справи не встановлено поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача і порушення його немайнових прав, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Башинську О.П.звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Аргументація апеляційної скарги зводиться до того, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевий суд в повному обсязі не дослідив зміст листа відповідача від 8 вересня 2020 року, в якому зазначалось про те, що позивачем вчинено протизаконні дії з використанням службового становища, а саме, що він розмотав поперек горища спільного будинку колючий дріт, який використовується при охороні військових територій, складів тощо, тобто малося на увазі майно, яке було ввірене йому по службі. Однак, зазначені обставини не підтвердились в ході перевірки, здійсненої ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що свідчить відповідь від 29 вересня 2020 року. Разом з тим, перебування в органі досудового розслідування кримінального провадження за фактом викрадення металевого паркану не може підтверджувати твердження відповідача про вчинення позивачем крадіжки цього паркану, тим більше, що кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення. Позивач повернув паркан не через лист відповідача, про який йому ще не було відомо, а після того як дізнався, що він потрібен їй. Судом не враховано ту обставину, що позивач демонтував металеву огорожу між домоволодіннями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка була значно пошкоджена і не придатна для використання за призначенням, з метою встановлення нового паркану. Крім того, 29 листопада 2021 року ОСОБА_1 надано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно якого кримінальне провадження № 0000046 закрите на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КК України, тобто вдруге підтверджено, що позивач крадіжки металевого паркану відповідача не вчиняв, відтак інформація, яка викладена в її листі є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, чим завдано йому моральних страждань.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, повно і всебічно з`ясував обставини справи, дослідив подані доказ та надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим правомірно відмовив у задоволенні позову про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди за його необґрунтованістю та недоведеністю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у військовому званні підполковник з 16 липня 2015 року був призначений начальником відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняв справи та приступив до виконання службових (функціональних) обов`язків за посадою, що підтверджується копією витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 74 від 16 липня 2015 року (а.с. 16).

8 вересня 2020 року ОСОБА_2 звернулась із листом до Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому зазначила:

«Доводжу до вашого відому про здійснення начальником відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1, протизаконних дій використовуючи своє службове становище.

Я, гр. ОСОБА_2 проживаю та маю у приватній власності 1/2 частину житлового будинку в АДРЕСА_1 . В іншій 1/2 частині житлового будинку на протязі останнього року мешкає гр. ОСОБА_1 , власницею якого є його громадянська дружина гр. ОСОБА_3

ОСОБА_1 розмотав колючий дріт, який використовується при охороні військових територій, складів, тощо, в поперек горищного приміщення будинку, яке є спільним для обох домоволодінь, обмежуючи цим права користування співвласника даного будинку. Крім того заявив, що до колючого дроту, ще й зроблено мінування. Враховуючи займану посаду в ІНФОРМАЦІЯ_1, допускаю цілком вірогідне виконання цієї дії, маючи можливий доступ до видів озброєння в країні, яка знаходиться в стані війни.

По цьому факту у правоохоронних органах, відкрито кримінальне провадження, номер в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 0000023 (копія додається), ведуться слідчі дії.

Також ОСОБА_1 здійснив викрадення моєї металевої огорожі, про що відкрите виконавче провадження, номер в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 0000046 (копія додається), ведуться слідчі дії.

В спілкуванні зі мною хизувався, що має довідку, яка дозволяє йому робити дії з порушенням норм чинного законодавства.

Характер дій гр. ОСОБА_1 дозволяє зробити висновок про не відповідність даної особи займаної посади у підрозділі військового комісаріату.

Прошу зреагувати належним чином на протизаконні дії та неадекватну поведінку співробітника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , який паплюжить обличчя нашої армії…». (а.с. 9).

З копії постанови сектору дізнання Бородянського відділення поліції Ірпінського ВП ГУНП в Київській області від 15 вересня 2021 року про закриття кримінального провадження вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000023 від 23 липня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 129 КК України закрите на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України за відсутністю складу злочину (а.с. 10, 11).

Згідно копії постанови сектору дізнання Бородянського відділення поліції Ірпінського ВП ГУНП в Київській області від 30 вересня 2020 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000046 від 7 серпня 2020 року за частиною 1 статті 185 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 12).

Із вказаної постанови вбачається, що 18 вересня 2020 року було оглянуто металевий паркан (транспортерну стрічку), наданий ОСОБА_1 , який в подальшому передано на зберігання ОСОБА_2 .

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Отже, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Відповідно до частини першої статті 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про інформацію» суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень. Об`єктом інформаційних відносин є інформація.

За змістом статті 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Положеннями стаття 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

З урахуванням наведеного, можна дійти висновку, що відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції, дослідивши подані сторонами докази та встановивши, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та зобов`язати відповідача спростувати її, відповідає фактичним обставинам правовідносин, які склалися між сторонами, оскільки дійсно на горищі спільного житлового будинку позивачем було розмотано колючий дріт, що було визнано ним в судовому засіданні, і в органу досудового розслідування перебувало кримінальне провадження за фактом викрадення металевого паркану і це майно позивачем було в подальшому повернуто відповідачу, урахувавши, що відповідач в надісланому листі роботодавцю позивача стверджувала про мінування горища, про що їй повідомив сам позивач, а також містилася інформація про відкриття кримінального провадження за цим фактом, а не твердження про засудження позивача за вчинення злочину, дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з тим, що немає складу цивільногоправопорушення, а саме: поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача, тобто такої, яка не відповідає дійсності і порушує його особисті немайнові права, завдає шкоди відповідним немайновим благам або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

В оцінці доводів апеляційної скарги колегією суддів враховано, що згідно з частинами першою, шостою статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Отже, у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 квітня 2003 року № 8-пр/2003 зазначив, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сірик проти України», (Siryk v. Ukraine, № 6428/07, § 37)).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справа від 9 листопада 2020 року у справі № 752/5766/16-ц (провадження № 61-9541св19) зазначено, що «у разі, якщо особа звертається до юридичної особи із зверненням про проведення перевірки певних обставин і в якому міститься та чи інша інформація, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», а не поширення недостовірної інформації».

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до копії листа ІНФОРМАЦІЯ_5 № 1/3/5798 від 29 вересня 2020 року, адресованого начальнику штабу - заступнику командира військової частини НОМЕР_1 , за результатом проведеної перевірки випадку, наведеного у листі гр. ОСОБА_2 та з метою недопущення подібних випадків у майбутньому, з підполковником ОСОБА_1 проведено бесіду та суворо вказано на неприпустимість поведінки і дій, що можуть очорнити звання військовослужбовця. Під час обстеження умов проживання підполковника ОСОБА_1 порушень законодавства України не встановлено. В ході бесіди з підполковником ОСОБА_1 встановлено, що після закриття проваджень військовослужбовець має намір подати позов до суду проти гр. ОСОБА_2 про захист ділової репутації, честі та гідності (а.с. 37).

Крім того, на час звернення відповідача із листом від 8 вересня 2020 року до Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_3 з приводу здійснення позивачем як начальником відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 , на її думку протизаконних дій, використовуючи своє службове становище, кримінальні провадження №0000023 від 23 липня 2020 року та № 0000046 від 7 серпня 2020 року не були закриті, відтак підстав вважати, що відповідач мала намір чи умисел принизити честь, гідність та ділову репутацію позивача немає.

Оскільки метою публічного звернення ОСОБА_2 до Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_3 було не поширення недостовірної інформації щодо позивача, а реалізація відповідачем свого конституційного права, визначеного статтею 40 Конституції України, що не є поширенням недостовірної інформації, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідач діяла у рамках, установлених законом для подання подібних заяв. Звернення відповідача із такою заявою, що містить певні відомості про позивача, повідомлені не з метою поширення негативної інформації про ОСОБА_1 , а з метою його перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами у встановленому законом порядку.

Таким чином доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням і розумінням стороною позивача спірних правовідносин та обставин справи, вони не ґрунтуються на законі і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки відповідач, звернувшись до відповідних органів із указаною вище заявою реалізувала конституційне право, передбачене статтею 40 Конституції України, і такі дії не свідчать про поширення недостовірної інформації відносно позивача.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то підстави для їх задоволення також відсутні, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог про спростування недостовірної інформації.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги представника позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бородянського районного суду Київської області від 19 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко