Постанова

Іменем України

04 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 520/6824/18

провадження № 61-3361св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану Сухоруковою Мар`яною Ярославівною , на рішення Іллічівського міського суду Одеської області в складі судді Петрюченка М. І. від 01 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду в складі колегії суддів: Князюка О. В., Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П. від 25 березня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування збитків, завданих витребуванням майна.

Позов мотивовано тим, що 28 серпня 2012 року вона уклала з ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_2 попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурьяновою Л. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3185, у якому сторони зобов`язалися у майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у встановленій законом формі та на умовах, визначених договором.

21 вересня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурьяновою Л. Г. та зареєстровано в реєстрі за № 3452. Договір купівлі-продажу квартири вчинено за письмовою згодою чоловіка продавця ОСОБА_3 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за нею 01 жовтня 2012 року в державному реєстрі прав власності за реєстраційним № 37540437.

Зазначала, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2014 року в справі № 522/2872/13ц за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у неї витребувано 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та вселено позивачів у вказану квартиру. Указане судове рішення судами апеляційної та касаційної інстанцій залишено без змін. При розгляді вказаної справи судами було встановлено, що 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 було відчужено ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продаж від 19 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, на користь ОСОБА_4 , в подальшому ОСОБА_4 продав квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24 січня 2004 року, яка на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2012 року відчужила квартиру на користь ОСОБА_1 .

Також вказувала, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2011 року, яке набрало законної сили, у справі № 2-2779/11 у задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 відмовлено. При розгляді вказаної справи встановлено, що 1/3 частина вказаної квартири була передана ОСОБА_10 на підставі постанови державного виконавця державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції в м. Одесі А/В-11/454 від 21 листопада 2002 року, а на 2/3 частини квартири за ОСОБА_10 було визнано право власності на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2003 року, яке в подальшому ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2005 року було скасовано та справу направлено на новий розгляді до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи в задоволенні позову ОСОБА_10 було відмовлено.

Зазначала, що оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були учасниками цивільної справи за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про визнання права власності на 2/3 частини спірної квартири, у задоволенні якого ОСОБА_10 було відмовлено, то на час укладання попереднього договору від 28 серпня 2012 року та договору купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2012 року відповідачам було відомо, що вони не мають права на відчуження спірної квартири в цілому, оскільки власниками 2/3 частини квартири є ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Указувала, що в подальшому вимушена була викупити у ОСОБА_8 2/3 частини квартир АДРЕСА_1 .

Діями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час продажу спірної квартири їй були нанесені матеріальні збитки, які відповідачі мають їй відшкодувати. Оскільки за договором купівлі-продажу квартири в цілому нею було сплачено 658 623,20 грн, що за курсом Національного банку України на день посвідчення договору еквівалентно 82 400 дол. США, то розмір 2/3 частин складає 54 933,33 дол. США, тому сума матеріального відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідачів, складає 1 436 451,73 грн у гривневому еквіваленті на час подання позову.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_11 на свою користь 1 436 451,73 грн у відшкодування матеріальної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 436 451,73 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час укладення 28 серпня 2012 року між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 попереднього договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та під час укладення договору купівлі-продажу цієї квартири 21 вересня 2012 року, відповідачам було відомо, що вони не мають права на відчуження спірної квартири в цілому, оскільки власниками 2/3 частин спірної квартири були ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Указаними діями відповідачів під час продажу квартири в цілому позивачу були завдані матеріальні збитки, які відповідачі зобов`язані відшкодувати позивачу. Оскільки за договором купівлі-продажу квартири в цілому ОСОБА_1 було сплачно 658 623,20 грн, що за курсом Національного банку України на день посвідчення договору еквівалентно 82 400 дол. США, то розмір 2/3 частини квартири, які не мали права відчужувати відповідачі, складає 54 933,33 дол. США. Отже, сума матеріального відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, складає 1 436451,73 грн у гривневому еквіваленті на час подання позову.

Також суд вважав, що позивачем не пропущено строк позовної давності, перебіг якої починається з 21 жовтня 2015 року - дати постановлення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Приморського районного суду від 04березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 травня 2015 року у справі про витребування у ОСОБА_1 2/3 частини спірної квартири залишено без змін.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 березня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_12 залишено без задоволення. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 квітня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову та зазначив, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права при визначенні розміру збитків, завданих витребуванням майна, які підлягають відшкодуванню на користь позивачки.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У лютому 2022 року представник ОСОБА_3 - адвокат Сухорукова М. Я. засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову, а саме стягнути з ОСОБА_2 в якості відшкодування матеріальної шкоди понесені реальні збитки в сумі 983 956 грн.

Підставою касаційного оскарження судових рішень зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2018 року в справі № 916/2740/17, від 30 жовтня 2019 року в справі № 640/14719/15-ц та постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 570/3439/16-ц, від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 552/6381/17, від 20 червня 2018 року в справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 127/93/17-ц, від 13 березня 2019 року в справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року в справі № 520/17304/15-ц, від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 520/6824/18 з Іллічівського міського суду Одеської області.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 28 серпня 2012 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_2 , попередній договір купівлі-продаж, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурьяновою Л. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3185, відповідно до якого сторони зобов`язалися у майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в установленій законом формі та на умовах визначених договором.

21 вересня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , уклали договір купівлі-продажу квартир и АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурьяновою Л. Г. та зареєстровано в реєстрі за № 3452.

Згідно пункту 2 договору купівлі-продажу від 21 вересня 2012 року, продаж квартири здійснено за 658 623 грн, що за курсом Національного банку України на день посвідчення договору еквівалентно 82 400 дол. США.

Відповідно до пункту 4.3 договору купівлі-продажу від 21 вересня 2012 року, цей договір вчинено за письмовою згодою чоловіка продавця, ОСОБА_3 .

Право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 01жовтня 2012 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за реєстровим номером 37540437, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 01 жовтня 2012 року № 35678661.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2011 року, яке набрало законної сили, у справі № 2-2779/11 у задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , треті особи - ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 відмовлено.

При розгляді вказаної справи встановлено, що 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 було відчужено ОСОБА_14 на підставі договору купівлі-продажу від 19 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, на користь ОСОБА_4 , в подальшому ОСОБА_4 продав квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24 січня 2004 року, яка на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2012 року відчужила квартиру на користь ОСОБА_1 .

Також у рішенні Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2011 року вказано, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 передана ОСОБА_10 на підставі постанови державного виконавця державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції в м. Одесі А/В-11/454 від 21 листопада 2002 року.

Крім того, із рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2011 року вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2003 року визнано за ОСОБА_10 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яке в подальшому ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2005 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи в задоволенні позову ОСОБА_10 було відмовлено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 травня 2015 року в справі № 522/2872/13 ц, позов ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та вселення задоволено. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 , ОСОБА_8 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та вселено позивачів у вказану квартиру.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Приморського районного суду від 04 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 травня 2015 року залишено без змін.

Із договору купівлі-продажу від 14 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., убачається, що ОСОБА_1 викупила у ОСОБА_8 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Звертаючись до суду із касаційною скаргою ОСОБА_3 вказував, що суди попередніх інстанцій неправильно визначили розмір стягуваних коштів, оскільки усі розрахунки між сторонами за вищевказаним договором купівлі-продажу були здійснені в гривнях, тому суд безпідставно визначив ціну об`єкту нерухомого майна в доларах США.

Згідно з пунктом 2.1 договору продаж частки у праві власності на квартиру за домовленістю сторін було вчинено за 983 956 грн, що відповідно до пункту 2 договору «за курсом Національного банку України на день посвідчення цього договору еквівалентно 82 400 дол. США.

Частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Така правова позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) та Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 200/16729/15-ц (провадження № 61-16100св20).

Отже, суди попередніх інстанцій враховуючи умови договору купівлі-продажу враховуючи умови договору купівлі-продажу та положення статті 533 ЦК України, дійшли правильного висновку про наявність підстав для повернення коштів у розмірі визначеному пунктом 2 договору, а саме еквіваленту 82 400 дол. США.

Щодо доводів ОСОБА_3 про відсутність обґрунтованості позовних вимог в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 в якості відшкодування збитків, завданих витребуванням майна слід зазначити таке.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України, договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Тож правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, тому правильними є висновки судів попередніх інстанцій про покладення відповідальності на обох відповідачів з відшкодування позивачці збитків, завданих витребуванням майна.

Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судами проведена належна правова оцінка доказів.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та надали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_3 на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником у касаційній скарзі постановах.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, і з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 18 липня 2022 року зупинено виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 квітня 2019 року та постанови Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану Сухоруковою Мар`яною Ярославівною , залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 квітня 2019 року та постанови Одеського апеляційного суду від 25 березня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун