Справа № 130/3505/21
Провадження № 22-ц/801/749/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Панасюка О. С.,

з участю секретаря судового засідання: Михайленко А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Кучер Марина Миколаївна, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Шепеля К. А. в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін,

у цивільній справі № 130/3505/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання допущення до роботи та стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи,

встановив:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання допущення до роботи та стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що вона працює у Акціонерному товаристві «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді електромеханіка Жмеринського району контактної мережі. У грудні 2021 року зіштовхнулась із грубим порушенням її конституційних прав зі сторони відповідача, коли останнім постійно вимагалася медична інформація щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SAPS-CoV-2 та обмеженням права щодо повноцінної роботи. Так, 09 грудня 2021 року їй було вручено наказ про відсторонення від роботи за № 684 з підстав відсутності щеплення від зазначеної хвороби. Однак, ні в її трудовому контракті, ні в посадовій інструкції чи в будь-якому іншому документі, підписаному сторонами, зобов`язання про здійснення такого щеплення немає. Крім того, у зв`язку з виданням відповідачем оспорюваного наказу позивача позбавлено права на працю, а тому з огляду на вищевикладене такий наказ є незаконним.

З підстав порушення вимог статті 43 Конституції України, статей 2, 2-1, 43, 46, 147 Кодексу законів про працю України, просила скасувати наказ від 09 грудня № 684 про відсторонення її від роботи, поновити її на посаді та стягнути з відповідача заробітну плату за період відсторонення від роботи.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 січня 2022 року позов задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ Виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 9 грудня 2021 року № 684 «Про відсторонення від роботи».

Зобов`язано Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Стягнуто з відповідача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908 грн на користь держави.

Рішення в частині скасування наказу та присудження виплати заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

25 лютого 2022 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця»), в інтересах якої діє адвокат Кучер М. М., подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність обставинам справи висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, а також неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд помилково зробив висновок про незаконність відсторонення ОСОБА_1 від роботи, оскільки Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до якого входить АТ «Українська залізниця», на період дії карантину обов`язковим профілактичним щепленням підлягають працівники підприємств, установ, організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Вимоги відомчого наказу узгоджуються з частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Суд першої інстанції не застосував зазначену норму закону, яка підлягала застосуванню, неправильно розтлумачив наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 щодо заборони вимагати у працівника інформацію стосовно проведених відносно нього маніпуляцій. Так, на думку скаржника, вимагаючи інформацію про обов`язкове щеплення, роботодавець не вдався до збирання конфіденційної інформації та таємниці про стан здоров`я позивача, що не суперечить статтям 3, 39 Основ законодавства України про охорону здоров`я та статті 24 КЗпП України. Також суд першої інстанції неправильно витлумачив пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, безпідставно не застосував статтю 46 КЗпП України, яка підлягала застосуванню. Вважає, що відсторонення позивача відбулось на законних підставах.

Позивач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що заперечує зміст, вимоги апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення суду законним, правомірним, таким, що підлягає виконанню та вказує, що постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2» з наступними змінами про введення карантину, на її думку, є незаконною. Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» є незаконним і не підлягає виконанню. Звертає увагу, що на підставі статті 60 Конституції України кожен зобов`язаний відмовитися від виконання постанови Уряду про введення карантину, вказаного наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153. Оцінюючи на свій розсуд балансування індивідуального та загального права (інтересу), критикуючи загальний інтерес суспільства, позивач вважає надання переваги останньому небезпечною ситуацією, а відсторонення від роботи дискримінацією людини. Щеплення від covid-19 не обов`язкове, тому відсторонення від роботи безпідставне. Надання роботодавцю на підтвердження щеплення відповідного документа, на думку позивача, є порушенням її права на конфіденційну медичну інформацію. Вказуючи на правомірність відмови від вакцинації, позивач просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа призначалася апеляційним судом до розгляду 26 квітня 2022 року, проте її розгляд був відкладений через неявку в судове засідання учасників справи, повідомлених належним чином. У наступне судове засідання 17 травня 2022 року представник відповідача ОСОБА_2 повторно не з`явилася, направивши суду клопотання в електронній формі про відкладення розгляду справи у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введенням у країні воєнного стану та евакуацією АТ «Українська залізниця» з місця постійної дислокації, через що представник не може з`явитися в суд без оформлення відрядження. Позивач ОСОБА_1 в судове засідання також не з`явилася. Про час та місце розгляду справи була повідомлена завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, ухвалила здійснити розгляд справи в порядку апеляційного провадження з огляду на належне, завчасне повідомлення учасників справи про місце, день та час судового засідання, перебування відповідача за вказаною раніше адресою, що вбачається із заяв представника ОСОБА_2 та власне її перебування у межах Вінницької області, а саме: у м. Жмеринка, що не суперечитиме нормам статті 372 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов до наступних висновків.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 дійсно працює у працює у Акціонерному товаристві «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді електромеханіка Жмеринського району контактної мережі з 1 жовтня 2001 року по теперішній час (а.с.9-10).

Згідно з довідкою про доходи, ОСОБА_1 працює на посаді електромеханіка та отримує заробітну плату, з червня 2021 року по листопад 2021 року їй нараховано 65 308,24 грн (а.с.11).

Позивач ОСОБА_1 8 грудня 2021 року надала начальнику виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Литвин Б. В. заяву, в якій вказала, що вона не пройшла медичний огляд та медиками не встановлено наявність чи відсутність у неї абсолютних протипоказань до проведення щеплень, вона не володіє інформацією щодо впливу вакцини на її здоров`я, та дбаючи про власне здоров`я боїться самостійно приймати рішення та вакцинуватись. За змістом заяви вказала, що не відмовляється від профілактичного щеплення від COVID-19 та вакцинується за умови виконання з боку роботодавця вимог, передбачених частиною шостою статті 12 Закону №1645 (а.с.8).

Відповідно до копії наказу начальника виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді електромеханіка Жмеринського району контактної мережі ОСОБА_3 від 9 грудня 2021 року № 684, виданого на підставі статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ від 4 жовтня 2021 року № 2153 та пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 № 1236, позивача відсторонено від роботи з 9 грудня 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19, без збереження заробітної плати. Підставою видання наказу зазначено подання від 8 грудня 2021 року № 3630, акт про відмову пред`явлення документа про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 або медичного висновку про абсолюті протипоказання (а.с.7).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з оцінки доказів у справі за своїм внутрішнім переконанням, посилався на визначені статтею 46 КЗпП України підстави відсторонення працівників від роботи, де між іншим, можливий такий захід і в інших передбачених законодавством випадках, на статтю 10 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» стосовно обов`язків громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких, зокрема, передбачено піклуватись про своє здоров`я, здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди, робити щеплення. За встановлених обставин місцевий суд дійшов висновку про те, що обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 не визначена, затверджений лише Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відтак відсторонення працівника, який входить до затвердженого наказом МОЗ України від 4 жовтня 2021 року № 2153 Переліку, є незаконним, а отже позовні вимоги ОСОБА_4 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З таким висновком колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до п. а, б статті 10 Закону України «Основ законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, а зокрема: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Тобто, зазначена норма передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством.

Згідно з статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі Закон) та статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік N 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83.

За цим Переліком АТ «Українська залізниця» є одним із об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави в транспортній сфері.

Вказаним наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку N 2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в МЮ України 10.10.2011 за N 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11.10.2019 № 2070).

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 за станом здоров`я має протипоказання до проведення вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

ОСОБА_1 заздалегідь, а саме - 26.11.2021 було повідомлено про необхідність виконання відповідних вимог, а саме пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08 грудня 2021 року документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень, виданого закладом охорони здоров`я (а.с.22).

Оскільки відповідних дій позивач не вчинила, роботодавцем виданий оскаржуваний нею наказ про відсторонення її від роботи.

Міністерство юстиції України зробило висновок про те, що наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», практиці Європейського суду з прав людини та зареєструвало відповідний наказ.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби covid-19, спричиненої коронавірусом sars-cov-2» ( згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 ) керівників державних органів (державної служби), підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти covid-19 працівників, державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти covid-19 яких визначена Переліком № 2153, та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти covid-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статі 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти covid-19 та надали виданий закладом охорони здоров`я медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти covid-19; а також узяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівником державного органу ( державної служби ) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що начальник виробничого підрозділу Жмеринської дистанції колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх працівників, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» прийняв правомірне рішення про тимчасове відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

При цьому колегія суддів бере до уваги, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 КпАП України «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правилом такому працівникові заробітна плата не виплачується.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Водночас, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тому в наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Керівник має ознайомити з таким наказом працівника. Якщо працівник відмовляється ознайомитись з наказом та поставити свій підпис, про це складається акт. На період відсторонення за працівником зберігається робоче місце.

Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 висловив правову позицію про те, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Як свідчить зміст оспорюваного наказу у ньому зазначено і підстави відсторонення ненадання підтверджуючого документу про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, і строк відсторонення до моменту усунення причин відсторонення.

Відповідач видавши оспорюваний наказ застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 постанови КМУ N 1236 (в оновленій редакції).

Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (статті 2 КЗпП України).

В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому в разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

У рішенні від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява N 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява N 47621/13), наголосив таке: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], N 28859/11 і 28473/12, § 167, 15листопада 2016 р., з додатковим посиланням)».

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п. 285): «… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті є захисними, а не каральними за своїм характером.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

У постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 Верховний Суд вказав, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того, нормою статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Зазначені вище норми не враховано судом першої інстанцій під час вирішення спору, а відтак рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу №684 від 09.12.2021 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » задоволенню не підлягають, а виходячи з цього, задоволенню не підлягають і вимоги про стягнення заробітної плати за час відсторонення.

Вимоги позивача про поновлення її на роботі на посаді електромеханіка та стягнення заробітної плати не підлягають до задоволення, оскільки є неналежним способом захисту прав відстороненого від роботи працівника.

Відсторонення від роботи є своєрідне призупинення трудових правовідносин, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків, на період відсторонення робоче місце за працівником зберігається.

Звільнення працівника, на відміну від відсторонення, веде до повного припинення трудових відносин із працівником.

Поновленню на роботі підлягають лише звільнені працівники.

За таких обставин колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги такими, що заслуговують на увагу.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до норм статті 141 ЦПК України, підпункту «в» пункту четвертого частини першої статті 382 цього Кодексу, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції відповідачем АТ «Українська залізниця» сплачено судовий збір в сумі 1 362 грн.

Оскільки, відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач, якій відмовлено у задоволенні позову, звільнена від сплати судового збору, відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України його слід компенсувати АТ «Українська залізниця» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Кучер Марина Миколаївна, задовольнити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу «Жмеринська дистанція електропостачання» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання допущення до роботи та стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи - відмовити.

Судові витрати Акціонерного товариства «Українська залізниця», понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 1 362,00 (одна тисяча триста шістдесят дві гривні 00 коп.) за подання апеляційної скарги, компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 травня 2022 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

О. С. Панасюк