Справа № 134/1601/20
Провадження № 22-ц/801/1424/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кантониста О. О.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 рокуСправа № 134/1601/20 м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т. О., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання Олійник Г. Є.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Довжок»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 134/1601/20 за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довжок» на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 06 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Кантонистої О. О. у залі суду, повний текст якого складено 14 червня 2022 року,

встановив:

Короткий зміст вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довжок» (далі- СТОВ «Довжок») про усунення перешкод у користуванні майном шляхом повернення земельної ділянки з чужого незаконного користування з одночасним припиненням іншого речового права щодо оренди земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,0895 га, кадастровий номер :04:002:0112, яка знаходиться на території Соколівської сільської ради Крижопільського району Вінницької області.

21 вересня 2013 року сторони уклали договір оренди земельної ділянки за умовами якого вона передала СТОВ «Довжок» належну їй земельну ділянку в оренду строком на 5 років. Право оренди земельної ділянки за відповідачем було зареєстроване 31 жовтня 2014 року за № 7539450.

30 липня 2018 року вона, відповідно до вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі», повідомила відповідача про небажання продовжувати та пролонгувати договір оренди на новий строк.

Однак їй стало відомо, що строк оренди її земельної ділянки продовжено ще на 10 років на підставі додаткової угоди б/н від 02 квітня 2018 року. Про існування цієї угоди їй було невідомо.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила суд усунути перешкоди в користуванні належним їй майном, шляхом повернення земельної ділянки площею 2,0895 га, кадастровий номер :04:002:0112, з чужого незаконного користування від СТОВ «Довжок» з одночасним припиненням іншого речового права № 75399450 щодо оренди земельної ділянки площею 2,0895 га, кадастровий номер :04:002:0112, вчинене державним реєстратором реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області Фаренюком С. А.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 06 червня 2022 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним їй майном, шляхом повернення земельної ділянки площею 2,0895 га, кадастровий номер :04:002:0112, з чужого незаконного користування від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довжок» з одночасним припиненням іншого речового права № 75399450 щодо оренди земельної ділянки площею 2,0895 га, кадастровий номер :04:002:0112, вчинене державним реєстратором реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області.

Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довжок» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840,80 грн.

Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довжок» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за проведення експертизи в розмірі 5148,30 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не підписувала додаткову угоду від 02 квітня 2018 року до договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року. Строк дії основного договору оренди земельної ділянки закінчився 31 жовтня 2019 року, а відтак, спірна земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні СТОВ «Довжок» без законних на те підстав. Місцевий суд вважав, що відповідач повинен повернути позивачці належну їй земельну ділянку.

Суд також дійшов висновку про припинення іншого речового права (права оренди) (номер запису про інше речове право: 75399450) СТОВ «Довжок» щодо належної позивачці земельної ділянки площею 2,0895 га, кадастровий номер :04:002:0112, що зареєстроване державним реєстратором реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції Вінницької області Фаренюком С. А., оскільки додаткова угода від 02 квітня 2018 року між сторонами неукладена, а відтак, сторони не набули за даним правочином відповідних прав та обов`язків, у тому числі, і щодо строку дії договору оренди земельної ділянки. Отже, не може бути офіційного визнання і підтвердження державою факту набуття відповідачем права користування належною позивачці земельною ділянкою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У червні 2022 року СТОВ «Довжок» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Денишенко Т. О., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 липня 2022 року апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 липня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; витребувано матеріали справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 серпня 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду на 18 серпня 2022 року о 09:00 год з повідомленням сторін.

18 серпня 2022 року, за клопотанням директора СТОВ «Довжок», розгляд справи відкладено на 29 серпня 2022 року о 08:30 год.

25 серпня 2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника СТОВ «Довжок» Громової-Ястребкової В. Є. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника СТОВ «Довжок».

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки відповідач був повідомлений про дату час та місце розгляду справи, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, то колегія суддів вважає за можливе розглядати справу без участі представника СТОВ «Довжок».

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довжок» про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи у справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що позивач лише через два роки після підписання додаткової угоди звернулась до суду з даним позовом та тривалий час не цікавилась станом своєї земельної ділянки.

Товариство вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі висновку експерта, який на його думку є сумнівним.

Посилаючись на думки науковців зазначає, що правильне вирішенні завдань експертизи залежить від інтелекту експерта, його зацікавленості, бажання займатись почеркознавчими дослідженнями, ставлення до роботи, досвіду, особистих якостей та умов роботи.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

Адвокат Варцаба С. А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що ОСОБА_1 оспорила спірну додаткову угоду в серпні 2018 року, коли дізналася про її існування.

Указує, що доводи апеляційної скарги про сумнівність висновку експерта є безпідставними.

Представник відповідача був ознайомлений з клопотанням позивача про призначення експертизи у справі. Брав участь у судовому засіданні під час вирішення клопотання, мав можливість поставити власні питання експерту та запропонувати експертну установу. Представник відповідача був ознайомлений з висновком експерта та під час розгляду справи в суді клопотання про призначення повторної експертизи не заявляв.

У відзиві представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

12 серпня 2022 року відповідач подав відповідь на відзив позивача, в якій указує про необхідність проведення повторної експертизи у справі. Вважає, що чинним законодавством не заборонено проведення повторної експертизи у справі на стадії апеляційного розгляду справи. Просить задовольнити апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,0895 га, кадастровий номер :04:002:0112, яка розташована на території Соколівської сільської ради, Тульчинського району, Вінницької області.

21 вересня 2013 року сторони уклали договір оренди земельної ділянки за умовами якого ОСОБА_1 передала СТОВ «Довжок» належну їй земельну ділянку в оренду строком на 5 років. Право оренди земельної ділянки за відповідачем було зареєстроване 31 жовтня 2014 року за № 7539450.

30 липня 2018 року позивачка, відповідно до вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі», повідомила відповідача про небажання продовжувати та пролонгувати договір оренди на новий строк.

За Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, індексний номер 187044575 від 31 жовтня 2019 року, державним реєстратором 31 травня 2018 року було зареєстровано пролонгацію іншого речового права оренди за СТОВ «Довжок» по укладеному між ним та ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року, строком на десять років, на підставі додаткової угоди від 02 квітня 2018 року.

З додаткової угоди від 02 квітня 2018 до договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року слідує, що ОСОБА_1 та СТОВ «Довжок» продовжили дію договору оренди на 10 років, а саме до 2028 року включно.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

У частині першій статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з вимогами статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/1 б-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що:

«такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що:

«застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

Подібні висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про повернення земельної ділянки, позивачка наполягала на поверненні їй земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без законних на те підстав, оскільки додаткову угоду вона не підписувала.

Судом першої інстанції призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу.

Експерти за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 16 грудня 2021 року № 7088/7089/21-21 Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз встановили, що:

«підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «підпис» графи орендар у додатковій угоді від 02 квітня 2018 року до договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ «Довжок» щодо оренди земельної ділянки площею 2,0895 га, кадастровий номер :04:002:0112, - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 не підписувала додаткову угоду від 02 квітня 2018 року до договору оренди земельної ділянки від 21 вересня 2013 року; строк дії основного договору оренди земельної ділянки закінчився 31 жовтня 2019 року; спірна земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні СТОВ «Довжок» без законних на те підстав, а відтак, дійшов обґрунтованого висновку про усунення позивачці перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення її з чужого незаконного користування від СТОВ «Довжок» з одночасним припиненням іншого речового права щодо оренди земельної ділянки.

Щодо доводів апеляційної скарги

Згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Указана експертиза проводилася двома експертами. Експерти були попередженні про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за ст. ст. 384, 385 КК України.

Під час вирішення клопотання про призначення експертизи представник відповідача мав можливість запропонувати власні питання експерту та обрати експертну установу.

Доводи апеляційної скарги про те, що на висновок експертів могли вплинути різні чинники, зокрема психоемоційний стан особи, яка створює експериментальні зразки підпису є безпідставними.

ЦПК України не передбачає призначення діагностики психоемоційного стану особи під час створення експериментальних зразків підпису, про що вказав представник відповідача, а лише надає право учасникам справи заявити клопотання про виклик експерта, призначення додаткової або повторно судової експертизи у разі наявності підстав для цього.

Представник відповідача у суді першої інстанції погодився з висновком експертів та не заявляв клопотання про виклик експертів для надання усних пояснень щодо висновку або призначення повторної експертизи у справі.

Доводи апеляційної скарги про необхідність проведення повторної експертизи на стадії апеляційного розгляду справи не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання в сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять саме до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Апеляційна скарга не містить доводів про те, що висновок експертів суперечить іншим матеріалам справи.

Сумніви представника відповідача у правильності висновку експертів базуються на його власних припущеннях, суперечать вимогам Закону та документально не підтвердженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як слідує з матеріалів справи представник відповідача брав участь у розгляді справи, що підтверджується протоколами судового засідання, однак клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи у справі не заявляв, причин неможливості подання такого клопотання до суду першої інстанції заявником не зазначено, що виключає процесуальну можливість призначення повторної експертизи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, вірно встановив, що висновок експертів виготовлений на виконання вимог ухвали суду, експерти були обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, тому він є належним письмовими доказом у цивільній справі, якому судом була надана належна оцінка у сукупності з іншими дослідженими доказами і в судовому рішенні наведені обґрунтовані мотиви прийняття їх до уваги, як письмових доказів.

Аргументи апеляційної скарги про недостовірність висновку експертів та його неточність не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.

У суді відповідач не спростував докази надані позивачем.

Суд першої інстанції зробив правильні висновки про те, що ОСОБА_1 обрала ефективний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки її дії спрямовані на повернення власної земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні СТОВ «Довжок». При цьому державна реєстрація права оренди на підставі неукладеного правочину (додаткової угоди) не відповідає вимогам закону, порушує права та інтереси власника земельної ділянки.

Місцевий суд врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, які є релевантними для цієї справи й обов`язковими (частина четверта статті 263 ЦПК України), а тому відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати сплачені у якості судового збору слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Довжок» залишити без задоволення.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 06 червня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. К. Медвецький

судді: Т. О. Денишенко

В. В. Оніщук