19 грудня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого судді: Сенюти В.О.
при секретарі: Василенко О.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітнього ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітнього ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що квартира АДРЕСА_1 була передана в користування ОСОБА_5 та членам її сім`ї: доньці ОСОБА_6 та сину ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Фактичне користування квартирою здійснюється позивачем та членами його сім`ї. Разом з тим, відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі. Відповідачі, будучи зареєстровані у квартирі, проте нею не користуються у строк понад 6 місяців (з 2012 року) без поважних причин, самовільно змінивши своє фактичне місце проживання, яке наразі позивачу достеменно не відомо. Оскільки відповідачі не беруть участь в утриманні майна за місцем своєї реєстрації, не проживають у квартирі без поважних причин понад 6 місяців, втратили інтерес до житла за місцем своєї реєстрації, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 .
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.10.2021 року відкрито загальне провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.01.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.01.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
В судових засіданнях позивач та представник позивача позовну заяву підтримали, просили позов задовольнити з викладених у позовні заяві підстав. В подальшому в судове не з`явилися, на адресу Деснянського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримують, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подавали.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Письмові матеріали справи містять клопотання про розгляд справи у відсутність представника Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України за наявними в справі матеріалами та доказами.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява, відповідно до змісту якої вказано, що на неодноразові запрошення ОСОБА_3 не з`явилася, всі направлені листи повернулися із відміткою за закінченням терміну зберігання. Жодних інших засобів зв`язку відповідачів в позовній заяві не зазначено. Відповідно до відповіді Управління освіти Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, малолітній ОСОБА_4 не навчається в жодному закладі освіти Деснянського району м. Києва. Службі у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не вдалося з`ясувати місцезнаходження дитини, а також отримати пояснення від матері по суті спору. На підставі викладеного, просить розгляд справи здійснювати у відсутність представника Служби.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи.
Вислухавши вступне слово сторони позивача, допитавши свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , вивчивши письмові матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, встановив наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Реалізація права на житло має ключове значення не лише для реалізації інших економічних та соціальних прав людини, через які насамперед утілюється конституційна цінність гарантування гідних умов життя для кожної людини, а й для ефективного здійснення кожним прав і свобод особистого й політичного характеру.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З витягу з реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 .
Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутності поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Європейський суд з прав людини вважає втрату житла найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина друга статті 95 ЦПК України).
Позивач на підтвердження доводів позовної заяви долучив копії актів про непроживання особи у житловому приміщенні від 05.04.2021 року, 07.10.2021 року (а.с.16-21).
Проте, суд вказані копії актів до уваги не приймає, оскільки останні складені зі слів сусіда ОСОБА_8 та співмешканки позивача ОСОБА_9 , що відповідачі не проживають за адресою АДРЕСА_2 . Вказані акти складені на ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в той час як відповідачами вказані особи із прізвищами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , крім того надані копії актів не містять відомостей з якого часу вказані в актах особи не проживають за адресою АДРЕСА_2 .
Покази свідка ОСОБА_8 суд до уваги не приймає, оскільки покази останнього не підтверджуються письмовими матеріалами справи.
Покази свідка ОСОБА_9 , суд розцінює як покази зацікавленої особи, оскільки остання спільно проживає із позивачем та має спільну дитину, про що свідчить копія свідоцтва про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15).
Копія відповіді Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 26.08.2021 року про відсутність звернень або скарги відносно ОСОБА_1 у Деснянському УП ГУНП у м. Києві та копія відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.08.2022 року не є належними доказами відсутності відповідачів понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки.
Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано достовірних й достатніх доказів на підтвердження обставин не проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 більше шести місяців у спірній квартирі у зв`язку із втратою інтересу до житла, а також доказів проживання вказаних осіб за іншою адресою.
Щодо позовної вимоги про визнання малолітньої дитини ОСОБА_4 (який на момент ухвалення рішення досяг 11 років) таким, що втратив право користування житловим приміщенням суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.
Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц.
Враховуючи те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_4 набув право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому він на даний час зареєстрований, встановивши, що через свій малолітній вік він не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно, а відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 280-284 ЦПК України, ст. 9, 58, 61, 71-72, 107, 129 ЖК України, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітнього ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: В.О.Сенюта