Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1022/20

13 травня 2022 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Шишка О. А.,

з участю: секретаря Сіщук Г. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення з відповідачів солідарно на її користь 23550 доларів США заборгованості за договорами позики від 13 листопада 2015 року, 01 грудня 2015 року та процентів від суми позики. Крім того, позивачка просить стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 13 листопада 2015 року ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3 для потреб своєї сім`ї одержали у неї в позику гроші в сумі 13675 доларів США, на підтвердження чого власноручно написали та підписали розписки, кошти зобов`язалися повернути до 13 листопада 2016 року. Крім того, 01 грудня 2015 року за розписками, особисто написаними та підписаними відповідачами, останні позичили у неї готівкові кошти в іноземній валюті в розмірі 5875 доларів США, які зобов`язались повернути до 01 червня 2016 року.

Також 13 листопада 2015 року вона погодила з відповідачами, що за користування грошовими коштами останні сплачуватимуть їй проценти в розмірі 8750 доларів США за рік, про що цього числа також було оформлено розписку.

Позивачка зазначає, що станом на день звернення до суду з цим позовом відповідачами не виконано зобов`язань щодо повернення їй суми позики в іноземній валюті на суму 19550 доларів США. Також їй не сплачено у належному розмірі проценти за користування позикою, борг за процентами становить 4000 доларів США.

25 березня 2020 року вона повідомила відповідачці ОСОБА_2 , що станом на 01 березня 2020 року борг за домовленими процентами становить 1600 доларів США, на що остання відповіла, що не працює та надішле гроші, коли ситуація зміниться. У вимозі від 13 квітня 2020 року вона (позивачка) вказала, що борг відповідачів (за процентами) становить вже 2100 доларів США та запитала, чи має змогу ОСОБА_2 сплатити хоча б частину з вказаної суми, на що знову отримала негативну відповідь з посиланням на те, що відповідачка ОСОБА_2 не працює.

05 травня 2020 року вона ( ОСОБА_1 ) отримала від відповідачів 600 доларів США на погашення вказаної вище суми боргу за процентами та повідомила їм, що борг за процентами на 01 травня 2020 року становить 2000 доларів США, запропонувала відняти суму належних процентів за один місяць (квітень) у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 через карантин не працювала, однак остання відмовилась від цієї пропозиції та повідомила, що поверне всю суму.

Після висловлення нею (позивачкою) вищевказаних вимог, відповідач ОСОБА_3 (як в телефонному режимі, так під час особистих зустрічей) повідомив, що не збирається їй повертати жодних коштів, висловлював на її адресу погрози, у зв`язку з чим змушена була звернутися з відповідною заявою до поліції.

Впродовж липня та серпня 2020 року вона зверталась до ОСОБА_2 , пропонуючи різні варіантиповернення суми боргу, зокрема, пропонувала почати віддавати борг частинами щомісячно, однак жодної відповіді не отримала. До того ж відповідачка перестала виходити з нею на зв`язок за номером телефону, через який попередньо здійснювалось листування за допомогою застосунку "Viber".

Станом на 01 вересня 2020 року сума боргу відповідачів за процентами за договором позики становила 4000 доларів США.

Таким чином спроби позасудового врегулювання спору результатів не дали, її порушене право не відновлено, змушена звертатись до суду. Зазначає, що сума боргу, яку вона просить стягнути солідарно з відповідачів на її користь становить 23550 доларів США, з яких 19550 доларів США - основний борг за договорами позики від 13 листопада 2015 року та 01 грудня 2015 року, 4000 доларів США - борг за процентами за користування позикою.

З огляду на викладене, посилаючись на вимоги ст. 202, 207, 526, 612, 625, 626, 627, 629, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, оскільки в порушення взятих на себе зобов`язань відповідачі основний борг у вказаному вище розмірі та наявну заборгованість за процентами за користування позикою не повернули (ні в терміни,вказані в розписках, ні станом на день звернення до суду з даним позовом) просить позовні вимоги задовольнити. Також позивачка просить стягнути з відповідачів судові витрати у справі.

02 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_3 подав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову, зазначає, що викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Вказує, що не заперечує факт позики грошей (доларів США) у позивачки, однак вони з дружиною ОСОБА_2 позичали кошти не в такій сумі, як це вказано у позовній заяві. Вважає, що надані позивачкою розписки підроблено, оскільки вони з ОСОБА_2 таких розписок не писали.

Так, 13 листопада 2015 року сума позики склала 10000 доларів США. Вказаного числа ОСОБА_1 приїхала до них додому з водієм, де в присутності двох дітей їм (відповідачам) було передано 10000 доларів США. Також було досягнуто усної домовленості, що проценти за користування позикою становитимуть 3% річних. Вони з дружиною одразу віддали позивачці 1000 доларів США як проценти за користування коштами за рік наперед.

На роботу в США виїхала тільки його дружина ОСОБА_2 , спочатку вона не мала змоги повернути всю суму боргу, а сплачувала його частинами шляхом переказів через систему "Western Union". На підтвердження переказів коштів ОСОБА_1 у ОСОБА_2 збереглись квитанції. В 2017 році позивачці повернуто 3400 доларів США, у 2018 році - 3600 доларів США, у 2019 році - 4500 доларів США, у 2020 році - 1500 доларів США, загалом - 13000 доларів США.

Крім того, він ( ОСОБА_3 ) передавав позивачці кошти на погашення боргу, однак, оскільки довіряв останній, то розписок про отримання грошей не брав, але для себе робив відповідні записи. Так, у 2015 році ОСОБА_1 повернуто 5100 доларів США, у 2017 році - 2300 доларів США, у 2018 році - 2400 доларів США, у 2019 році - 2600 доларів США, а загалом 12400 доларів США. Крім нього гроші позивачці передавали дочка ОСОБА_4 та його теща ОСОБА_5 .

Таким чином на даний час позивачці повернуто кошти на загальну суму 25400 доларів США.

Зауважує, що три відсотки річних з суми 15000 доларів США (10000 доларів позичено 13 листопада 2015 року та 5000 доларів отримано в позику 01 грудня 2015 року) за 5 років користування позикою (2016 - 2020 роки) становлять 2250 доларів США. Таким чином сума боргу мала б складати 17250 доларів США (15000 доларів США основного боргу та 2250 доларів США відсотки за користування позикою). При цьому вони (відповідачі) повернули позивачці 25400 доларів США. Однак в позовній заяві цього не вказано, як і не зазначено, на підставі яких розрахунків сума процентів вказана 4000 доларів США.

В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала в повному обсязі. Вказала, що була знайома з ОСОБА_2 , в листопаді 2015 року остання попросила позичити їм з чоловіком гроші, оскільки вони мали намір виїхати на роботу до США. Гроші позичала двічі: 13 листопада 2015 року - 13675 доларів США та 01 грудня 2015 року - 5875 доларів США. Обидва рази відповідачі власноручно написали їй розписки про отримання грошей. Крім того, 13 листопада 2015 року відповідачі написали розписку, якою зобов`язались сплатити проценти за користування позикою в сумі 8750 доларів США за рік. До 01 січня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплачували їй відсотки за користування позикою, гроші вона отримувала раз в один або два місяці. Переважно кошти пересилала ОСОБА_2 через систему "Western Union", інколи передавав гроші ОСОБА_3 (2 чи 3 рази), один раз приносила кошти ОСОБА_5 (мама відповідачки). В лютому 2020 року між ними виник конфлікт, тому попросила повернути їй усю суму позики. Після цього в травні 2020 року отримала від відповідачів ще 600 доларів США на погашення заборгованості за процентами, а загалом ними сплачено їй 12400 доларів США на погашення процентів. Основна сума боргу (19550 доларів США) так і не повернута, а також у відповідачів наявна заборгованість в розмірі 4000 доларів США за процентами. Вказані суми просить стягнути з них солідарно та покласти на відповідачів судові витрати.

Заперечує щодо обставин, які викладені відповідачем ОСОБА_3 у відзиві, оскільки такі не відповідають дійсності. Ніякої усної домовленості про сплату процентів в розмірі 3% річних за користування позикою не було. Вона надала суду оригінали розписок, які власноручно написані відповідачами. Твердження останніх про те, що вони ці розписки не писали, є голослівними та не підтверджені жодними доказами. Оригінал розписки від 13 листопада 2015 року, в якій визначено розмір процентів за користування позикою, залишився у відповідачів.

Скріншоти листування між нею та ОСОБА_2 підтверджують, що остання не заперечує факт наявності основного боргу та заборгованості за процентами. Зазначені повідомлення підтверджують також, що вона (позивачка) намагалась врегулювати спір шляхом усних переговорів, письмових вимог, пропозицій щодо порядку повернення коштів, однак вжиті нею заходи результатів не дали.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідачів адвокат Попович М. М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, наведених у відзиві, просили в задоволенні позову відмовити.

Так, ОСОБА_3 зазначив, що гроші у позивачки вони з дружиною позичали двічі: перший раз 13 листопада 2015 року у себе вдома, сума позики склала 10000 доларів США, другий раз - 01 грудня 2015 року в приміщенні Богородчанського РЕСу, позичено було 5000 доларів США. З січня 2016 року почали повертати ОСОБА_1 борг, загалом сплатили позивачці 25400 доларів США. Окрім чеків про переказ позивачці коштів через систему "Western Union", у дружини наявні ще два чеки (на 300 та 400 доларів США), в яких не вказано відправника та отримувача, оскільки на той час вказана платіжна система не працювала, гроші переказувались іншим шляхом. Крім того, ОСОБА_3 наполягав на тому, що розписки, надані позивачкою суду, не є тими розписками, які писали він та ОСОБА_2 , різниться навіть папір, на якому такі було виконано. Також просив врахувати відсутність документальної домовленості про проценти, оскільки оригінал розписки щодо процентів позивачка суду не надала. Не заперечував, що другий раз вони позичали кошти у позивачки 01 грудня 2015 року, а не 01 грудня 2016 року.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася в установленому законом порядку.

В ході розгляду справи судом допитано свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Так, свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона є дочкою відповідачів, в її присутності відбувалась позика в листопаді 2015 року. Цього числа позивачка приїхала до них додому в с. Скобичівка, передала батькам 10000 доларів США. З вказаної суми 1000 доларів США одразу віддали ОСОБА_1 (як проценти за користування позикою).

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що є матір`ю відповідачки ОСОБА_2 та тещею відповідача ОСОБА_3 . В листопаді 2015 року дочка та її чоловік позичили у ОСОБА_1 10000 доларів США. Остання привезла кошти до відповідачів додому, де й передала такі. Знає також, що в грудні 2015 року позивачка позичила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ще 5000 доларів США. Щодо повернення боргу, то вона ( ОСОБА_5 ) особисто тричі віддавала гроші позивачці в РЕСі (суми 700, 600 та ще раз 600 доларів США), а також двічі біля магазину "Сузір`я" (по 600 доларів США кожного разу). Окрім того, певну суму боргу позивачці віддав ОСОБА_3 , а більшу частину боргу повернула ОСОБА_2 , переказуючи гроші зі США безпосередньо ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що є дочкою відповідачів. В листопаді 2015 року батьки в її присутності взяли у позивачки позику в розмірі 10000 доларів США, про що написали останній розписки. Однак розписки, наявні в матеріалах справи, це не ті розписки, які писали відповідачі. Пригадує, що розписки було написано на аркушах з альбому, який дала сестра.

Заслухавши пояснення позивачки, відповідача ОСОБА_3 , представника відповідачів адвоката Поповича М. М., свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази у справі, які мають значення для її розгляду, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачами

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 13 листопада 2015 року укладено письмовий договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали у позивачки позику в розмірі 13675 доларів США. Наведене підтверджується доданими до матеріалів справи оригіналами розписок від 13 листопада 2015 року, в яких також зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позичені грошові кошти зобов`язуються повернути до 13 листопада 2016 року (а.с. 82).

Крім того, між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 01 грудня 2015 року укладено письмовий договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали у позивачки позику в розмірі 5875 доларів США, що підтверджується оригіналами розписок від 01 грудня 2015 року (сторони в ході судового розгляду справи не заперечували, що отримання грошових коштів в борг відбулось саме 01 грудня 2015 року, хоча в розписках вказано 2016 рік). Зазначену суму коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язувались повернути до 01 червня 2016 року (а.с. 83).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висловлена Верховним Судом України у правовому висновку, викладеному в Постанові ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Зі змісту боргових розписок можна зробити висновок, що відбулася передача грошових сум (13675 доларів США та 5875 доларів США) від позикодавця ОСОБА_1 до позичальників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Щодо твердження сторони відповідачів, що вони позичали у ОСОБА_1 іншу суму (10000 доларів США та 5000 доларів США, а не 13675 доларів США та 5875 доларів США, як це вказано в позові), а надані нею суду розписки від 13 листопада 2015 року та 01 грудня 2015 року написані не ними, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2021 року за клопотанням відповідачів було призначено судову почеркознавчу експертизу.

У зв`язку із непредставленням відповідачами на експертизу вільних взірців підписів, ухвала суду повернута без виконання.

Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2021 року за клопотанням відповідачів призначено судову почеркознавчу експертизу для визначення давності виконання розписок.

20 грудня 2021 року представнику відповідачів вручено повідомлення про необхідність оплати експертизи, однак відповідачами експертиза не оплачена і про причини неможливості проведення такої оплати суд не повідомлено.

З огляду на викладене, оскільки відповідачами та їхнім представником, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень щодо написання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наданих позивачкою розписок від 13 листопада 2015 року та 01 грудня 2015 року, то суд приходить до переконання, що факт укладення договорів позики від 13 листопада 2015 року на суму 13675 доларів США та 01 грудня 2015 року на суму 5875 доларів США не спростовано.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Ні договором позики від 13 листопада 2015 року, ні договором позики від 01 грудня 2015 року не визначено обов`язок позичальників сплачувати проценти за користування позикою.

Щодо тверджень позивачки про те, що відповідачі зобов`язались сплачувати їй проценти за користування позикою в розмірі 8750 доларів США на рік, про що 13 листопада 2015 року написали розписку, слід зазначити наступне.

ОСОБА_1 надано суду копію розписки в якій зазначено: "Я, ОСОБА_2 позичаю у ОСОБА_1 250000 грн і проценти за рік 8750 доларів США" (а.с. 14).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доводиться укладення договору позики і його умов. Таким чином, позивачу необхідно надати до суду оригінал розписки.

Водночас позивачка суду оригінал розписки від 13 листопада 2015 року, що стосується домовленості про сплату процентів за користування позикою не надала, тобто не підтвердила право вимоги процентів з відповідачів.

З огляду на викладене, суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь позивачки 4000 доларів США процентів слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів солідарно 19550 доларів США за договорами позики від 13 листопада 2015 року та 01 грудня 2015 року, то така підлягає до часткового задоволення.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разівперевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивачка в ході судового розгляду не заперечувала, що впродовж 2016 - 2020 років відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 їй повернуто 12400 доларів США.

Про часткове повернення боргу свідчать і надані відповідачами квитанції про переказ коштів за допомогою системи "Western Union" (а.с.45-56).

Таким чином відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які отримали у позивачки позику на загальну суму 19550 доларів США, повернули ОСОБА_1 12400 доларів США. Тобто у вказані в договорах позики строки взяті на себе зобов`язання відповідачі виконали не в повному обсязі, належні позивачці грошові кошти повернули частково.

За таких обставин суд вважає, що слід стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивачки 7150 доларів США заборгованості за договорами позики від 13 листопада 2015 року та 01 грудня 2015 року (19550 доларів США - 12400 доларів США = 7150 доларів США).

При цьому, ухвалюючи рішення у справі, суд не приймає до уваги твердження відповідача ОСОБА_3 та представника відповідачів адвоката Поповича М. М. про повернення позивачці ще 13000 доларів США, про що зазначено у відзиві та на чому сторона відповідачів наполягала в ході розгляду справи, оскільки належні та допустимі докази на підтвердження вказаної обставини суду не надано. Показання свідків з цього приводу, копії записів (а.с. 58-61), письмові розписки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с. 63-66), скріншоти листування у месенджері не можуть слугувати доказом виконання частини боргових зобов`язань.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про стягнення на користь позивачки 7150 доларів США заборгованості за договорами позики, задовольнивши 30,36 % позовних вимог. Отже з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь позивачки слід стягнути сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1966,42 грн (6477 грн х 30,36%).

На підставі наведеного, керуючись ст. 207, 526, 612, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , заборгованість за договорами позики від 13 листопада 2015 року та 01 грудня 2015 року в розмірі 7150 (сім тисяч сто п`ятдесят) доларів США, а також 1966,42 грн судового збору.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Повне рішення складено 23 травня 2022 року.

Головуючий О. А. Шишко