Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2045/20 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 63 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/2045/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії
за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Дубовік О.М.

в с т а н о в и в:
У серпні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив скасувати рішення засідання житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 12 лютого 2020 року, зобов`язати військову частину НОМЕР_1 відновити черговість квартирного обліку з 1996 року та включити його у список громадян, які потребують поліпшення житлових умов під тим же порядковим номером, який був станом на 22 листопада 1996 року.

На обґрунтування позову зазначав, що з 22 листопада 1996 року перебував на квартирному обліку при військовій частині, однак рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 12 лютого 2020 року його неправомірно знято з квартирного обліку у зв`язку з поліпшенням житлових умов. На засідання комісії позивач не був запрошений, грошову компенсацію не отримував.
За весь час перебування позивача на квартирному обліку, під час проходження військової служби та після звільнення в запас проживає у військовому містечку № НОМЕР_2 в АДРЕСА_1 , який належить Станишівській громаді Житомирського району, в квартирі з порушенням санітарних норм. В будинку крім світла, відсутні всі побутові умови. Крім цього, будинок перебуває на відстані 100 метрів від бойової позиції, де знаходяться і цілодобово працюють радіолокаційні станції, які випромінюють високочастотні хвилі. Така близькість наносить високу шкоду здоров`ю. У зв`язку із цим, у 2004 році він був звільнений в запас, згідно з висновком комісії ВВК за станом здоров`я.
Позивач вказував, що проживає в даному будинку з 2005 року по теперішній час, і ніякого поліпшення житлових умов там не відбувалося.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2021 року позовну заяву задоволено.
Відповідач, не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповноту з`ясування всіх обставин, що мають значення для розгляду справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначив, що твердження позивача про порушення вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є безпідставним, оскільки на момент пред`явлення позову питання забезпечення військовослужбовців Збройних сил України регулювалося Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ, Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою КМУ від 03 серпня 2006 року №1081. Враховуючи те, що військова частина НОМЕР_1 не входить в систему органів місцевого самоврядування та жодним чином його не здійснює, тому можливості порушення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з боку військової частини НОМЕР_1 , як організації, яка входить в систему Збройних сил України, взагалі не існувало.

Представник відповідача стверджує, що позивач та члени його сім`ї постійно проживаючи у квартирі АДРЕСА_2 , військового містечка № НОМЕР_2 , забезпечені житловим приміщенням вище норми середнього рівня забезпеченості громадян житловою площею у м. Житомирі.

Представник відповідача також звертає увагу суду на те, що твердження позивача про невідповідність житлового приміщення, в якому проживає останній, санітарним нормам не підтверджено жодними доказами та є лише суб`єктивною думкою позивача. Позивач не надає доказів причинно-наслідкового зв`язку між роботою радіолокаційних станцій та заподіянням «високої шкоди його здоров`ю», що викликає обґрунтований сумнів правдивості такого твердження.

Таким чином оскаржуване позивачем рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 12 лютого 2020 року №24 є законним, обґрунтованим та прийнятим у межах та у спосіб, визначені законодавством, а тому підстав для його скасування немає.

Позивач правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.
У судовому засіданні представники відповідача військової частини НОМЕР_1 доводи апеляційної скарги підтримали, просили задовільнити вимоги та скасувати рішення суду першої інстанції.
Позивач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що відповідно до протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 від 22 листопада 1996 року, позивача було поставлено на квартирний облік при військовій частині (а.с.14).
Позивач перебуває із 10 лютого 2005 року на військовому обліку, що підтверджується довідкою №4 від 03 січня 2019 року, виданою ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).
Наказом Головнокомандувача військ протиповітряної оборони Збройних сил України №0128 від 29 жовтня 2004 року позивач був звільнений з військової служби (а.с.17).
Згідно із висновком комісії, складеним за результатами перевірки житлових умов позивача, ОСОБА_1 забезпечений житловою площею в повному обсязі та потребує зняття з квартирного обліку у зв`язку із поліпшенням житлових умов (а.с.11).
12 лютого 2020 року на засіданні житлова комісія військової частини НОМЕР_1 прийняла рішення про зняття позивача з квартирного обліку при військовій частині НОМЕР_1 у зв`язку з поліпшенням житлових умов (а.с.13).
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №24 від 12 лютого 2020 року, позивача знято з квартирного обліку при військовій частині НОМЕР_1 у зв`язку з поліпшенням житлових умов, надано право на поновлення на квартирному обліку зі збереженням черги протягом 6 місяців з дня реєстрації наказу у разі надання підтверджуючих документів на право перебування на квартирному обліку, довідки про склад сім`ї та прописки за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с.12).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у ході розгляду справи не було доведено поліпшення житлових умов позивача, тому суд дійшов висновку про протиправність рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про зняття його з квартирного обліку.
Такий висновок суду першої інстанції є помилковим, виходячи із наступного.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17 (пункт 5.7), від 4 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі №823/218/17 (пункти 24-25), від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 2 квітня 2019 року у справі №137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі №826/2323/17 (пункти 18-19), від 18 грудня 2019 року у справі №263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі №520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі №1240/1981/18 (пункти 16-17), від 1 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункти 19-21), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 21), від 29 вересня 2020 року у справах №368/561/19 (пункт 22) і №712/5476/19 (пункт 19), від 8 жовтня 2020 року у справі №9901/393/19 (пункт 25), від 13 жовтня 2020 року у справі №640/22013/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №175/1571/15 (пункт 72).

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абзац другий частини другої статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок новозбудованого, вивільненого або придбаного житла; надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця); переобладнання нежилих приміщень фонду Міністерства оборони України у жилі (крім приміщень, розташованих на територіях, які використовуються за призначенням військовими частинами) (пункт 2 розділу І Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380 (далі - Інструкція № 380).

Військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення (абзац перший пункту 4 розділу І Інструкції № 380).

Для ведення обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, надання та використання службової жилої площі, обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою житловою площею), ведення оперативного обліку службових житлових приміщень в апараті Міністерства оборони України, в Генеральному штабі Збройних сил України, у інших органах військового управління та військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях ЗС України, а також у військових прокуратурах утворюються житлові комісії. До житлових комісій військових частин також належать житлові комісії квартирно-експлуатаційних органів та військових комісаріатів, які утворюються для ведення у встановленому порядку обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, або виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення особами з числа звільнених із військової служби в запас або відставку (пункт 1 розділу ІІ Інструкції № 380).

Житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) має право приймати рішення щодо взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею); взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; надання військовослужбовцям та членам їх сімей службових жилих приміщень (службової житлової площі), жилих приміщень для постійного проживання або виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення; зміни дати зарахування (перебування) на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; внесення змін до облікових справ військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; перегляду раніше прийнятих рішень цією житловою комісією або в порядку правонаступництва (пункт 7 розділу ІІ Інструкції № 380).

Рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) оформлюється протоколом, підписується членами комісії, які були присутні на засіданні житлової комісії, та протягом двадцяти робочих днів затверджується командиром військової частини та оголошується в наказі (абзац перший пункту 8 розділу ІІ Інструкції № 380).

Отже, у спірних правовідносинах відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто, внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова.

У постанові від 08 червня 2022 року в справі № 362/643/21 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

Оскільки у справі, що переглядається, спір стосується проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а саме забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями, а відповідач у цих правовідносинах виконує публічно-владні управлінські функції, спір, що виник між сторонами, є адміністративно-правовим, а тому така справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 377 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Оскільки порушення правил юрисдикції загальних судів є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги, а висновки по суті вирішення спору мають бути зроблені судом належної юрисдикції (судом встановленим законом), колегія суддів не дає оцінки доводам апеляційної скарги щодо правильності вирішення спору.

Враховуючи наведене, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частиною першою статті 377 цього Кодексу.

Керуючись ст. 255, 256, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2021 рокускасувати.

Провадження у справі №278/2045/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2022 року.

Головуючий Судді