Провадження № 2/522/4421/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання - Гаркуші Є. О.,

представник позивача - адвоката Фатєєвої І. В.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, про визначення місця проживання дитини -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі. Доручено Службі у справах дітей виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області як органу опіки та піклування підготувати та надати письмовий висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У підготовчому засіданні представник позивача - адвокат Фатєєва І. В. позов підтримала.

Відповідач ОСОБА_1 у підготовчому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, вказала, що дитина протягом тривалого часу проживає з позивачем, спору між батьками щодо місця проживання дитини у них немає, крім того, дитина вже досягла чотирнадцятирічного віку та має право обирати своє місце проживання з одним з батьків самостійно.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання не з`явився. 19.10.2022 від начальника Служби у справах дітей Нерубайської сільської ради Зібровської Н. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника у зв`язку із завантаженістю працівників.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Із матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_2 просить визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 17.10.2008, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, син сторін у справі - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 досяг чотирнадцяти років, а відтак, з цього часу втратив статус малолітньої дитини.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Так, нормами чинного цивільного законодавства, зокрема, главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, є малолітньою особою (ст. 31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст. 32 ЦК України).

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України).

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч. 3 ст. 29 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини.

Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, що у разі, якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом.

Отже, положення статті 161 СК України щодо вирішення спору про визначення місця проживання дитини стосуються лише малолітніх дітей, тобто тих, які не досягли чотирнадцятирічного віку.

Частиною 3 ст. 160 СК України визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Отже, провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини (тобто тієї, яка досягла 14-річного віку) не передбачено нормами чинного законодавства, а тому, оскільки син сторін на момент розгляду справи досяг чотирнадцятирічного віку, саме йому належить право самостійно обирати місце свого проживання.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 12 листопада 2018 року по справі №344/16920/16-ц та від 25 січня 2018 року по справі № 537/5119/15-ц, зокрема про те, що оскільки дитина досягла чотирнадцяти років, то вправі самостійно обирати своє місце проживання, а тому відсутні правові підстави для визначення її місця проживання.

Відтак, зважаючи на відсутність предмета спору, відсутні підстави для розгляду цієї справи в судовому порядку.

Крім того, з матеріалів позовної заяви також слідує, що дитина проживає разом з батьком, спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини немає, що також підтвердила відповідач у судовому засіданні.

При цьому, доводи позовної заяви, що метою звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини є те, щоб відповідач, в умовах воєнного стану в Україні, могла знати де вона може зустрітися та поспілкуватися із сином, не впливають на наявність підстав для закриття провадження у справі та не свідчать про наявність спору між сторонами, крім того, відповідач у судовому засіданні пояснила, що перешкод чи труднощів у побаченнях з дитиною та спілкуванні з нею вона не має.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Отже, ураховуючи, що дитина - ОСОБА_3 досяг чотирнадцятирічного віку, тому визначення місця проживання щодо нього є неможливим, а відтак, провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Подібний висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 361/2470/19.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 255, 258-261 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, про визначення місця проживання дитини - закрити у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Т. Ю. Федчишена