ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року м.Суми

Справа №583/342/21

Номер провадження 22-ц/816/159/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника фізичної особи підприємця ОСОБА_2 адвоката Цермолонського Івана Миколайовича

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 листопада 2021 року в складі судді Яценко Н.Г., ухвалене в м. Охтирка, повний текст якого складено 08 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

29 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні та середнього заробітку за затримку розрахунку.

Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_1 у період з 10 лютого 2020 року по 16 березня 2020 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала продавцем у м. Києві за адресою: ТК «Олімпійський» по вул. Велика Васильківська, 72, бутік 1.14 на підставі укладеного трудового договору. Відповідачем було роз`яснено, що їй нараховуватиметься мінімальна заробітна плата та бонуси від продажу, решта заробітку виплачуватиметься готівковими коштами. 14 березня 2020 року позивач звільнилася за власним бажанням та 13 березня 2020 року на вимогу відповідача склала заяву про відсутність фінансових та інших претензій, під якими вона розуміла вимоги щодо умов праці, а не фактичного розрахунку, який з нею так і не був проведений. Позивачу пообіцяли, що нараховану заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку їй буде перераховано на банківську картку протягом декількох днів, а трудову книжку вишлють поштою, тому ОСОБА_1 повернулася додому до м. Охтирка, проте, і на даний час не отримала ні обіцяних виплат, ні трудової книжки.

Посилаючись на вищевикладене, просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 6193 грн 26 коп. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 листопада 2021 року, з врахуванням ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2022 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 6193 грн 26 коп.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 101817 грн 03 коп.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати в розмірі 908 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 адвокат Цермолонський І.М., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вказує, що на момент звільнення відповідач повністю розрахувався з позивачем, більше того мав невеличку переплату за рахунок авансу за квітень 2020 року.

Зазначає, що місцевий суд безпідставно не взяв до уваги факт оплати коштів на банківську карту позивача. Так, 06 березня 2020 року на банківську карту позивача були перераховані грошові кошти в сумі 3748 грн 74 коп. Вказані кошти були перераховані від імені відповідача його дружиною ОСОБА_3 на підставі договору доручення від 01 січня 2020 року та окремого доручення від 01 березня 2021 року, в якому чітко зазначені суми, призначення оплати та отримувач ОСОБА_1 .

Посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив долучені до матеріалів справи договір доручення від 01 січня 2020 року, укладеного між відповідачем та ОСОБА_3 на підставі якого остання вчиняє ті чи інші дії від імені та за рахунок коштів відповідача. Вказує, що крім вказаного договору місцевому суду були надані і ним прийняті до розгляду, проте не досліджені: копія довіреності від 01 березня 2020 року, копія додатку № 1 до договору доручення від 01 березня 2020 року, копія доручення від 01 березня 2020 року та копія звіту до договору доручення від 10 березня 2020 року. Підсумовуючи вищевикладене, приходить до висновку що відповідач на підставі доручення від 01 березня 2020 року надав доручення ОСОБА_3 здійснити від імені довірителя (відповідача) платіж, пов`язаний з витратами на оплату заробітних плат працівникам довірителя, що передбачено умовами договору доручення від 01 січня 2020 року. У свою чергу ОСОБА_3 виконала вказаний обов`язок, про що свідчить надані суду звіт до договору доручення від 10 березня 2020 року та копія довіреності від 01 березня 2020 року.

Вказує, що враховуючи те, що у відповідача станом на день звільнення була відсутня заборгованість перед позивачем по сплаті заробітної плати, натомість була переплата, тому підстав для стягнення середнього заробітку немає.

Зазначає, що місцевий суд не взяв до уваги та не врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Борика О.О. просить рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Відповідач та його представник адвокат Цермолонський І.М. належним чином повідомлені, проте в судове засідання не з`явилися.

Представник ФОП ОСОБА_2 адвокат Цермолонський І.М. з технічних причин не зміг брати учать у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів, проте колегія суддів вважає за необхідне справу розглядати без його участі, так як позиція відповідача є чіткою і зрозумілою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Борики О.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 зареєстрований як фізична-особа підприємець, види діяльності: роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах (основний); наданні інших допоміжних комерційних послуг н.в.і.у.; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; оптова торгівля одягом і взуттям; роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах, дата запису про проведення державної реєстрації 23 травня 2018 року, номер запису 0169798, місцезнаходження реєстраційної справи - Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація (т. 1 а.с. 16, 27).

08 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ФОП ОСОБА_2 із заявою, в якій просила прийняти її з 10 лютого 2020 року на роботу на посаду продавця-консультанта з окладом згідно штатного розкладу (т. 1 а.с. 52).

Цього ж числа, тобто 08 лютого 2020 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено безстроковий, тобто на невизначений строк, трудовий договір, відповідно до якого ОСОБА_1 мала приступити до роботи з 10 лютого 2020 року з випробувальним терміном 1 місяць (т. 1 а.с. 49-50).

Відповідно до п. 3 трудового договору від 08 лютого 2020 року фізична особа-підприємець взяв на себе зобов`язання оплачувати працю працівника в розмірі 4723 грн 00 коп. на місяць.

У пункті 7 зазначеного трудового договору зазначено про тривалість щорічної оплачуваної відпустки у 24 календарні дні.

Пунктом 9 цього трудового договору спори з виконання умов трудового договору розглядаються судом.

Згідно наказу № 1 від 08 лютого 2020 року ФОП ОСОБА_2 прийняв ОСОБА_1 на посаду продавця-консультанта з посадовим окладом 4723 грн 00 коп. з 10 лютого 2020 року на підставі заяви останньої (т. 1 а.с. 48).

13 березня 2020 року ОСОБА_1 направила на адресу ФОП ОСОБА_2 заяву, в якій просила з 14 березня 2020 року звільнити її з посади продавця-консультанта за власним бажанням. Також ОСОБА_1 зазначила, що фінансових та інших претензій вона не має.

Відповідно до наказу № 1 від 16 березня 2020 року за підписом ФОП ОСОБА_2 з 16 березня 2020 року ОСОБА_1 звільнено за її заявою з посади продавця-консультанта за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з нарахуванням грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 10 лютого 2020 року по 16 березня 2020 (т. 1 а.с. 51).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 09 жовтня 2020 року № 573, ОСОБА_1 за 1 квартал 2020 року отримала дохід від суб`єкта підприємницької діяльності, податковий номер НОМЕР_1 в розмірі 6193 грн 26 коп., нарахована сума податку в сумі 1114 грн 79 коп., зазначені дата прийому на роботу 10 лютого 2020 року, дата звільнення з роботи 16 березня 2020 року (т. 1 а.с. 3).

З матеріалів справи вбачається, що в порядку досудового вирішення спору позивач звернулася до Головного управління Держпраці у Київській області щодо можливого порушення законодавства про працю ФОП ОСОБА_2 , що підтверджується листом заступника начальника Головного управління Держпраці у Київській області від 21 жовтня 2020 року № 4.3/3-П-5427-7024, яким ОСОБА_1 роз`яснено право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (т. 1 а.с. 8).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем поза розумним сумнівом доведено належними та допустимими доказами наявність перед нею у відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 6193 грн 26 коп., яка підлягає стягненню з останнього на її користь. Також місцевий суд зауважив, що оскільки станом на час звернення позивача до суду та на час розгляду справи відповідачем не проведено у добровільному порядку повного розрахунку з ОСОБА_1 , тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не прострочила час звернення до суду з вимогою щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17 березня 2020 року по 04 листопада 2021 року в сумі 101817 грн 03 коп.

Проте з даним висновком суду колегія суддів повністю погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, тобто виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що у день звільнення ОСОБА_1 з роботи відповідач не провів виплату всіх сум, що належать їй від підприємства, заборгованість із заробітної плати становить 6193 грн 26 коп., тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що на момент звільнення відповідач повністю розрахувався з позивачем, більше того мав невеличку переплату за рахунок авансу за квітень 2020 року, є безпідставними та недоведеними, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу того, що місцевий суд безпідставно не взяв до уваги факт оплати коштів на банківську карту позивача. Так, 06 березня 2020 року на банківську карту позивача були перераховані грошові кошти в сумі 3748 грн 74 коп., які були перераховані від імені відповідача його дружиною ОСОБА_3 на підставі договору доручення від 01 січня 2020 року та окремого доручення від 01 березня 2021 року, в якому чітко зазначені суми, призначення оплати та отримувач ОСОБА_1 , то останні не заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на слідуюче.

В матеріалах справи, а саме: в т. 1 на а.с. 56 міститься дублікат квитанції, з якого вбачається, що в графі «Призначення платежу» зазначено « ОСОБА_4 на карту ПриватБанка», що дає підстави стверджувати про те, що неможливо встановити повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу.

Щодо перерахування грошових коштів від імені відповідача його дружиною ОСОБА_3 , то місцевий суд вірно зазначив, що ОСОБА_3 не є стороною трудового договору від 08 лютого 2020 року, укладеного між роботодавцем ФОП ОСОБА_2 та працівником ОСОБА_1 .

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи щодо заборгованості по заробітній платі зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, і які були обґрунтовано спростовані. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Колегія суддів апеляційного суд не погоджується з рішенням суду в частині стягнутого розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку, виходячи з наступного.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача колегія суддів апеляційного суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 12 000 грн 00 коп. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Отже, виходячи із принципів справедливості та співмірності, враховуючи розмір заборгованості із заробітної плати позивача 6193 грн 26 коп., за затримку виплати якої відповідач несе відповідальність згідно із ст. 117 КЗпП України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц та визначити до стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у меншому розмірі, ніж просив позивач та вирішив стягнути суд першої інстанції.

Так, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, але при визначенні середнього заробітку за час затримки такого розрахунку значно завищив його розмір.

Таким чином, рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині вирішення питання розподілу судових витрат. Отже, з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 12000 грн 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 березня 2020 року по 04 листопада 2021 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Враховуючи, що загальні позовні вимоги ОСОБА_1 (щодо заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за період затримки розрахунку) задоволені на 11,79 %, тому з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 107 грн 05 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції.

Так як апеляційна скарга представника ФОП ОСОБА_2 адвоката Цермолонського І.М. задоволена на 16,84 %, тому з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за апеляційний перегляд справи в розмірі 272 грн 83 коп.

Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору в частині вирішення позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі і остання була задоволена повністю, тому з ФОП ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 309 грн 08 коп. (34,04 %) за розгляд справи в суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника фізичної особи підприємця ОСОБА_2 адвоката Цермолонського Івана Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 листопада 2021 року в частині вирішення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12000 грн.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 107 грн 05 коп.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 309 грн 08 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 відшкодування судового збору, сплаченого за апеляційний перегляд справи в розмірі 272 грн 83 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 травня 2022 року.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. Ю. Кононенко

С. С. Ткачук