Постанова

Іменем України

17 травня 2022 року

м. Київ

справа № 193/724/19

провадження № 61-20741св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», обласне комунальне підприємство «Софіївське бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» (далі - ОКП «Софіївське БТІ»), товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, посилаючись на те, що 23 листопада 2007 року між ним та відкритим акціонерним товариством «БТА Банк» (далі - ВАТ «БТА Банк»), яке змінило назву на публічне акціонерне товариство «БТА Банк» (далі - ПАТ «БТА Банк»), було укладено кредитний договір № 80/07-ДН, за яким він отримав кредит в розмірі 100 000 доларів США під 14 % річних з кінцевим строком повернення до 23 листопада 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 23 листопада 2007 року між ним та банком було укладено договір іпотеки № 80/07-ДН (ДІ), предметом якого є належна йому на праві власності трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . 03 квітня 2014 року між ПАТ «БТА Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, за яким права вимоги за вищевказаним кредитним договором відступлені ТОВ «Кредитні ініціативи».

01 лютого 2019 року державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О. В. без його згоди було проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи» як іпотекодержателем.

Однак всупереч вимогам Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-1V) державний реєстратор не встановив відповідності заявлених прав і поданих на реєстрацію документів, зокрема наявності факту невиконання умов правочину, з яким закон або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30105824, від 30 січня 2019 року, прийняте державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О. В., щодо об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , скасувавши відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Судове рішення місцевого суду мотивовано тим, що при державній реєстрації за ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - державним реєстратором були дотримані вимоги Закону № 1952-1V. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 вказаного Закону. В цій справі сторони досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пункту 6.2 договору іпотеки, згідно з яким іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один з наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Доводи ОСОБА_1 про те, що він не отримував від ТОВ «Кредитні ініціативи» письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання та попередження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки спростовуються наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення. Крім того, після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту порушеного права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кредитні ініціативи» здійснена за згодою ОСОБА_1 та з дотриманням вимог Закону № 1952-1V. Обґрунтовуючи свій висновок про те, що дія Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) не поширюється на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі) та про відсутність у державного реєстратора правових підстав для відмови у вчиненні реєстрації права власності за іпотекодержателем, з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), апеляційний суд зазначив, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на передачу йому права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право виникло на підставі договору (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на що надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.

Постановою Верховного Суду від 30 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд виходив із того, що апеляційний суд помилково застосував висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, як і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/16 (провадження № 14-45цс20) відступила від вказаного висновку.

При цьому під час апеляційного розгляду вказаної справи суд апеляційної інстанції в порушення вимог статей 89, 263, 264, 367, 368 ЦПК України не встановив обставин, наявність яких у своїй сукупності дає підстави для застосування до спірних правовідносин мораторію на здійснення іпотекодержателем права відчужувати майно іпотекодавця.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30105824, від 30 січня 2019 року, прийняте державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О. В. щодо об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , скасувавши відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що станом на 01 лютого 2019 року квартира АДРЕСА_1 загальною площею 75,7 кв. м, житловою площею 44,0 кв. м, яка була передана в іпотеку у якості забезпечення належного виконання умов кредитного договору, наданого у доларах США, була єдиним житлом ОСОБА_1 , який з 2009 року є громадянином України, та його родини, використовувалась як місце їх постійного проживання, а отже ТОВ «Кредитні ініціативи» не мало права вчиняти дії, спрямовані на набуття права власності на вказане майно у зв`язку із дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

При цьому апеляційним судом вказано, що іншого нерухомого майна у позивача не має.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи».

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 листопада 2022 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 757/197/15, провадження № 61-6164св20, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, провадження № 12-140гс19, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, провадження № 14-45цс20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, не врахував, що в ході розгляду справи позивач уточнював позовні вимоги та заявляв клопотання про витребування матеріалів реєстрації права власності.

При оголошення судом матеріалів реєстраційної справи в судовому засіданні було встановлено, що ТОВ «Кредитні ініціативи» відчужено спірну квартиру на користь третьої особи. Разом із тим, позивач не скористався своїм правом щодо уточнення позовних вимог для належного захисту своїх прав.

Також заявник не згодний із висновком апеляційного суду щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилається на те, що мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України № 1304-VII, має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Проте, станом на день укладення кредитного та іпотечного договорів ОСОБА_1 був громадянином Республіки Азербайджан. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується копією паспорта, станом на 30 січня 2019 року ОСОБА_1 був громадянином Республіки Азербайджан та громадянство не змінював.

При цьому позивачем набуто право сумісної власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_2 , який придбано дружиною позивача; садовий будинок АДРЕСА_3 , який також набуто під час шлюбу.

Вказує, що ухвалене апеляційним судом судове рішення впливає на права та обов`язки третьої особи, яка не була залучена до участі у справі, а отже не вірно визначено суб`єктний склад сторін у справі.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» від ОСОБА_1 , у якому вказано, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «БТА Банк», яке змінило назву на ПАТ «БТА Банк», було укладено кредитний договір №80/07-ДН, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 100 000 доларів США під 14 % річних з кінцевим строком повернення до 23 листопада 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 23 листопада 2007 року між ВАТ «БТА Банк» та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 80/07-ДН (ДІ), предметом якого є належна іпотекодавцю на праві власності трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Вказаний договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема в пунктах 6.1, 6.2.3, 6.2.3.1 визначено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення такого застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2014 року у справі № 199/12489/13-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БТА Банк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 23 листопада 2007 року № 80/07-ДН в розмірі 403 186,25 грн.

03 квітня 2014 року між ПАТ «БТА Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, за яким права вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами відступлені ТОВ «Кредитні ініціативи».

11 грудня 2018 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Вказане повідомлення отримано позивачем 19 грудня 2018 року.

В порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки 01 лютого 2019 року державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію за ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на трикімнатну квартира АДРЕСА_1 . Підстава: договір іпотеки від 23 листопада 2007 року № 80/07-ДН (ДІ).

30 липня 2019 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне правоабо інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

Аналіз приписів статті 33 Закону України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку, що законодавцем передбачено право іпотекодержателя захистити свої майнові права у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки одним із таких способів: в позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, напідставі виконавчого напису нотаріуса) або в судовому порядку за рішенням суду.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції,чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог.

Статтею 37 зазначеного Закону (у цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, (до якого згідно з частиною другою статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки), є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку»

в редакції Закону України № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження

в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що викладена

у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.

Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.

Отже, законодавцем визначений як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 705/4381/19 (провадження № 61-17883св20).

Судами встановлено, що в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки 01 лютого 2019 року державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію за ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на трикімнатну квартира АДРЕСА_1 . Підстава: договір іпотеки від 23 листопада 2007 року № 80/07-ДН (ДІ).

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», норми якого були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Запроваджений законом мораторій зупиняє можливість реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, а отже, унеможливлює укладення такого договору та наступну реєстрацію за відповідачем права власності на предмет іпотеки, що є підставою для скасування відповідного рішення державного реєстратора.

Обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що станом на 01 лютого 2019 року квартира АДРЕСА_1 загальною площею 75,7 кв. м, житловою площею 44,0 кв. м, яка була передана в іпотеку у якості забезпечення належного виконання умов кредитного договору, наданого у доларах США, була єдиним житлом ОСОБА_1 , який з 2009 року є громадянином України, та його родини, використовувалась як місце їх постійного проживання, а отже ТОВ «Кредитні ініціативи» не мало права вчиняти дії, спрямовані на набуття права власності на вказане майно, у зв`язку із дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що ОСОБА_1 на час вчинення реєстраційних дій щодо набуття товариством права власності на спірну квартиру не був громадянином України, а тому до правовідносин, які виникли у вказаній справі, не застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не можуть бути прийняті судом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 23 червня 2009 року отримав паспорт громадянина України, а отже на спірне нерухоме майно, яке передано в іпотеку, не можна було звертати стягнення без його згоди, оскільки на момент звернення стягнення на предмет іпотеки правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, були такими, на які поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилання заявника на те, що позивачем було набуто право спільної сумісної власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок по АДРЕСА_2 , який придбано дружиною позивача, та садовий будинок АДРЕСА_3 , що свідчить про наявність іншого нерухомого майна на час вчинення реєстраційних дій щодо набуття права власності, не можуть бути прийняті судом, оскільки, з Інформаційної довідки № 176348608 від 05 серпня 2019 року, наданої відповідачем, вбачається, що житловий будинок було відчужено за договором купівлі-продажу 25 квітня 2017 року, а садовий будинок - 15 січня 2015 року. Доказів наявності іншого нерухомого майна у позивача окрім спірної квартири матеріали справи не містять.

Доводи заявника про те, що судами попередніх інстанцій не вірно визначено суб`єктний склад сторін у справі, що призвело до неправильного вирішення справи, а отже відсутні підстави для задоволення вказаного позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не є ефективним, не можуть бути прийняті судом.

Так, у травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

01 липня 2019 року позивачем було подано уточнену позовну заяву, у якій останній просив визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 30105824, від 30 січня 2019 року, прийняте державним реєстратором ОКП «Софіївське БТІ» Волос О. В., щодо об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , скасувавши відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, станом на час звернення позивача із вказаним позовом скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем було ефективним способом захисту, який поновлював би відповідне право позивача на нерухоме майно.

При цьому висновки щодо належного способу захисту шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності викладено у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 (провадження № 61-7648св20), від 04 листопада 2020 року у справі № 910/7648/19, від 26 травня 2021 року у справі № 204/3503/19 (провадження № 61-2162св21), від 17 листопада 2021 року у справі № 303/443/20 (провадження № 61-11154св21).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою від 18 липня 2019 року місцевим судом заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено ТОВ «Кредитні ініціативи», а також іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачу в оренду спірної квартири, яка на праві власності належить відповідачу.

Проте, всупереч постановленої ухвали місцевого суду ТОВ «Кредитні ініціативи» здійснило продаж спірної квартири за договором купівлі-продажу від 30 липня 2019 року на користь ОСОБА_4 .

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням викладеного, встановлених фактичних обставин судами попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення із вказаних підстав.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович