25.08.2022 227/1175/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

25.08.2022 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Корнєєвої В.В.

при секретарі Михайловській Т.П.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Добропілля в порядку заочного розгляду та спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення недоотриманого доходу,-

ВСТАНОВИВ:

Представник АТ «Ощадбанк» звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення недоотриманого доходу, який обґрунтовує тим, що ВАТ «Державний ощадний банк» відповідно до Кредитного договору №840/50 від 06.12.2007 року надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 18000,00 доларів США зі сплатою 14,5% річних за користування кредитом із кінцевим терміном повернення 05.12.2017 року. Позивачем всі зобов`язання за кредитним договором були виконані належним чином, відповідачу було надано кредит в сумі 18000,00 доларів США, а відповідач, натомість, свої зобов`язання за договором не виконав. У зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором позивач в 2010 році звернувся до Харцизького міського суду Донецької області з позовом до відповідача та майнового поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором(станом на 21.09.2010 року)- 18581,15 доларів США, з яких: основний борг 15817,97 доларів США, прострочені відсотки 2763,18 доларів США. Позивач зазначає, що в зв`язку із тим, що станом на дату подання позову були відсутні механізми примусового стягнення заборгованості в іноземній валюті (органи ДВС не мали відповідних рахунків тощо), сума позову була розрахована у гривні за чинним на той момент курсом іноземної валюти і станом на дату розрахунку заборгованості при зверненні з первісним позовом, а саме 21.09.2010 року офіційний курс НБУ становив 7,92 грн. за 1 долар США. Рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 01.11.2010 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ «Державний ощадний банк» стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором №840/50 від 06.12.2007 року в сумі 147147,84 грн., що еквівалентно 18581,15 доларів США, витрати по сплаті судового збору в сумі 1471,48 грн. та витрати на ІТЗ в розмірі 120,00 грн. Позивач зазначає, що не зважаючи на ухвалення судом рішення по справі, його порушені права фактично не поновлені, оскільки рішення суду про стягнення боргу не виконується з 2012 року до теперішнього часу. З врахуванням того, що за цей час курс долара США виріс втричі, позивачем понесені збитки, пов`язані із знеціненням валюти на день платежу в розмірі різниці між гривневим еквівалентом заборгованості суми. Загальна сума заборгованості відповідача, що обліковується на рахунках відкритих в АТ «Ощадбанк» на його ім`я станом на 02.03.2021 року складає 16213,38 доларів США, з яких: заборгованість за основним боргом 15817,97 доларів США, заборгованість за процентами 362,16 доларів США (за період з 19.11.2012 року по 30.11.2012 року), пеня 33,25 доларів США (за період з 28.11.2011 року по 09.12.2011 року). Враховуючи, що рішенням суду від 01.11.2010 року у справі № 2-12773/2010 з відповідача вже було стягнуто заборгованість за основним боргом в сумі 125265,67 грн. (станом на 02.03.2021 року дорівнює 4473,61 доларів США), заборгованість відповідача станом на 02.03.2021 року становить 11739,77 доларів США. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних, що підлягає сплаті через невиконання відповідачем грошових зобов`язань за договором, що складає 3472,54 доларів США. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача недоотриманий дохід в розмірі 15212,31 доларів США, а також втрати по сплаті судового збору в розмірі 6389,33 грн.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 31.05.2021 року провадження у справі за вказаним позовом було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву. В строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву не надійшло.

В судове засідання сторони повторно не з`явилися, про дату, час і місце розгляду цивільної справи повідомлялись належним чином. В матеріалах справи міститься заява представника позивача з проханням проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, від відповідача жодних заяв або доказів поважності неявки не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на наведене, керуючись ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає, що відповідачі належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому, за згодою позивача, є підстави для заочного розгляду справи у відсутність відповідачів, на підставі наявних у справі доказів, направивши після розгляду справи копію рішення за місцем реєстрації відповідачів.

Суд, вивчивши зміст позовних вимог, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків:

В судовому засіданні встановлено, що між ВАТ «Державний ощадний банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №840/50 від 06.12.2007 року, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 18000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за його користування в розмірі 14,5% річних в порядку та на умовах, визначених договором. Остаточним терміном повернення кредиту є 05.12.2017 року.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що в зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №840/50 від 06.12.2007 року, укладеним з ВАТ «Державний ощадний банк України», позивачем пред`явлено позов до Харцизького міського суду Донецької області. 01.11.2010 року судом було винесено рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» філія Харцизьке відділення №5373 заборгованість за кредитним договором №840/50 від 06.12.2007 року в сумі 147147,84 грн., що еквівалентно 18581, 15 дол. США та в рахунок повернення судових витрат за сплату судового збору в сумі 1471,48 грн. та витрати на ІТЗ розгляду справи 120,00 грн., всього 148739,32 грн.(а.с.113-116).

Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19.05.2011 року рішення Харцизького міського суду Донецької області. 01.11.2010 року в частині стягнення з майнового поручителя ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку та судових витрат скасовано. Відмовлено у задоволенні позову ВАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В іншій частині рішення залишено без змін.(а.с. 117)

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішеннями Харцизького міського суду Донецької області від 01.11.2010 року та Апеляційного суду Донецької області від 19.05.2011 року встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 , яка стягнута за невиконання зобов`язань за кредитним договором №840/50 від 06.12.2007 року становить 147147,84 грн., що еквівалентно 18581, 15 дол. США, а також судовий збор в сумі 1471,48 грн. та витрати на ІТЗ розгляду справи 120,00 грн.

Тобто, рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 01.11.2010 року суду з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто заборгованість в повному обсязі.

В той же час, позивач в обгрнутування своєї позовної заяви по даному провадженню зазначає, що сума, присуджена до стягнення рішеннями Харцизького міського суду Донецької області від 01.11.2010 року та Апеляційного суду Донецької області від 19.05.2011 року, вказана у еквіваленті в гривнях, оскільки на дату подання позову були відсутні механізми примусового стягнення заборгованості в іноземній валюті.Заявляючи дану суму до стягнення, позивач зазначив, що кредит надавався у доларах США та повертатися повинен також у доларах США, оскільки рішення Харцизького міського суду Донецької області від 01.11.2010 року, яким сума боргу була стягнута у гривневому еквіваленті, досі не виконане, то на теперішній час заборгованість збільшилась у вигляді недоотриманих доходів.

Позивач зазначає, що розмір заборгованості відповідача за офіційним курсом долара США станом на 02.03.2021 року становить 425955,33 гривень, і сума недоотриманого доходу станом на 02.03.2021 року, з урахуванням офіційного курсу долара США станом на 02.03.2021 року, складає 15212,31 доларів США.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Визначення поняття збитків наводяться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові ВП ВС №750/8676/15-ц від 30 травня 2018 року.

У даному випадку позивач, як кредитор за кредитним договором відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2010 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 06.12.2007 року №840/50, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що саме 148739грн.32 коп. є повним розміром заборгованості, включаючи заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за відсотками та пеню.

Рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 01.11.2010 року позов задоволено у повному обсязі. Рішення набрало чинності і знаходиться на примусовому виконанні.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, та погодився на прийняття заборгованості саме у національній валюті.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 11739,77 доларів США, які фактично становлять курсову різницю.

Окрім того, в порушення вимог, встановлених ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано жодних відомостей про заходи, вжиті позивачем щодо одержання присудженого рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 01.11.2010 року на його користь боргу за кредитним договором та заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, а лише зазначено, що 10.09.2013 року позивачем отримано виконавчий лист №0550/6410/2012 на підставі рішення Харцизького міського суду Донецької області від 22.11.2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_1 , яке було змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 29.05.2013 року, який було пред`явлено для виконання до Харцизького міського відділу ДВС ГТУ у Донецькій області 12.09.2013 року, проте під час перебування вказаного виконавчого листа на виконанні іпотечне майно реалізовано не було, що підтверджується виписками по рахунку боржника.

Щодо вимог про стягнення пені у розмірі 33,25 дол. США, що нараховані за період з 28.11.2011 року по 09.12.2011 року відповідно до пп. 5.1, 5.2 договору, суд зазначає наступне.

Згідно п.1.1.,1.2 кредитного договору кредит надавався в сумі 18000 доларів США з кінцевим терміном повернення не пізніше 05.12.2017 року.Таким чином. у договорі сторони погодили строк кредитування, визначивши його до 05.12.2017 року. В той же час, в 2010 році (більш точної дати матеріали справи не містять) ВАТ « Державний ощадний банк України» звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щоб достроково стягнути суму кредиту, що складається з залишку основного боргу, нарахованих та несплачених відсотків. За наслідками розгляду зазначеного позову у справі №2-12773/2010 Харцизьким міським судом Донецької області було ухвалено рішення від 01.11.2010 року про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Таким чином, банком в односторонньому порядку, у зв`язку з порушеннями з боку позичальника, у 2010 році було змінено строк кредитування шляхом пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Проте після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Таким чином, у даному випадку після 2010 року, тобто з моменту закінчення терміну кредитування, який було змінено в односторонньому порядку після пред`явлення позову, банк не мав права нараховувати пеню за користування кредитом відповідно до умов договору. Оскільки, як зазначено банком, пеня була нарахована згідно умов договору у період з 28.11.2011 року по 09.12.2011 року в задоволенні даної позовної вимоги слід також відмовити.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення 3% річних через невиконання відповідачем грошових зобов`язань за договором в сумі 3472,54 дол США на підставі ст.625 ЦК України слід зазначити наступне.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц .

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Зазначене узгоджується також з висновком Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року, викладеному у справі №646/14523/15-ц.

У рішенні Харцизького міського суду Донецької області від 01.11.2010 року визнано грошові зобов`язання позичальника, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню.

За таких обставин позивач має право на нарахування 3% річних у розмірі 3472,54 долари США відповідно до ст.625 ЦК України у зв`язку із порушенням позичальником грошового зобов`язання. При цьому суд погоджується з розрахунком даної суми, наданої позивачем, оскільки вбачається, що він зроблений відповідно до умов договору та вимог законодавства.Окрім того, відповідачем розрахунок позивача не спростований, свого розрахунку ним не наведено.

Суд погоджується також з нарахуванням зазначеної суми саме у іноземній валюті, оскільки вони нараховані виходячи із простроченої грошової суми у відповідній іноземній валюті, при цьому, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми саме у іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме у тій валюті, яка визначена договором позики (відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц).

Таким чином, проаналізувавши докази та оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги АТ «Державний ощадний банк України» підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» задоволено частково, суд у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України вирішує питання щодо судових витрат по справі.

На підставі ст.ст. 526, 530, 549 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 80, 81, 83, 258-259, 263-265, 280-282, 284, 289 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення недоотриманого доходу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» (р/р НОМЕР_1 у філії Донецькому обласному управління АТ Ощадбанк, код 335106, код ЄРДПОУ 09334702) три відсотки річних від прострочених сум за кредитним договором № 840/50 від 06.12.2007р. в сумі 3472,54 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України`в особі філії Донецького обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1458гривень 50 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Іншу частину судових витрат, понесених позивачем під час звернення до суду із позовом в сумі 4930грн.83 коп.- залишити за позивачем.

Направити відповідачу копію заочного рішення суду в порядку, передбаченому ст. 272 Цивільного процесуального кодексу України.Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Сторони по справі:Позивач АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», , адреса 84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Сіверська, 54; Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

25.08.2022Суддя В.В. Корнєєва