Провадження № 22-ц/801/836/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 рокуСправа № 127/34601/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2022 року, ухвалене суддею Дерновою В.В., дата складення повного тексту рішення невідома, в цивільній справі за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

встановив:

У грудні 2021 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь безпідставно отриманні кошти в сумі 57 300,78 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №127/13984/18 Управління перерахувало ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також сплатило податок на загальну суму 209 384,80 грн. Ухвалою Верховного Суду від 22.09.2021 у цій справі виправлено описку та арифметичну помилку, зазначивши, що сумою, яка підлягала до стягнення з Управління на користь ОСОБА_1 є 143 282,40 грн замість 209 384,80 грн.

Таким чином, ОСОБА_1 від Управління було безпідставно отримано грошові кошти в сумі 53 212,43 грн, які вона відмовляється повертати.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області 53 212,43 грн. У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї на користь Управління 53 212,43 грн та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В скарзі зазначає, що судом не взято до уваги, що кошти в розмірі 53 212,43 грн є середньою заробітною платою за час вимушеного прогулу та були перераховані їй при поновленні на роботі. Спір між сторонами виник з трудових відносин, а тому в даному випадку підлягала до застосування ст.1215 ЦК України, якою передбачені винятки, за яких безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню, натомість стаття 1212 ЦК України застосуванню не підлягає.

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області у поданому на апеляційну скаргу відзиві заперечує щодо задоволення апеляційної скарги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 127/13984/18 позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 17 травня 2018 року № 121-к/тр про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника контрольно-ревізійного відділу.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 18 травня 2018 року.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 209 384,80 грн без вирахування сум з утримання податків та зборів за період з 18 травня 2018 року до 14 липня 2021 року.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 3000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області в дохід держави судовий збір у розмірі 3 149,39 грн (а.с.5-12).

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 11.08.2021 № 192-к/тр «Про поновлення ОСОБА_1 » на виконання постанови Верховного Суду від 14.07.2021 по справі № 127/13984/18 поновлено ОСОБА_1 на посаду начальника контрольно-ревізійного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 18 травня 2018 року. Вирішено виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3 632 грн без вирахування сум з утриманням податків та зборів за період з 14.07.2021 по 10.08.2021 (а.с.13).

28 серпня 2021 року Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області згідно постанови Верховного Суду від 14.07.2021 по справі № 127/13984/18 виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 168 554,77 грн, а також 37 689,26 грн податок з доходів фізичних осіб та 3 140,77 грн військовий збір, що підтверджується копіями платіжних доручень №2470, №2471, №2472 від 28 серпня 2021 року (а.с.14-16).

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №127/13984/18 виправлено описку, допущену в мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 14 липня 2021 року, а саме замість помилково зазначеної кількості днів вимушеного прогулу «1153 дні» зазначено правильним вважати «789 днів».

Виправлено в мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 14 липня 2021 року арифметичну помилку, допущену при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 травня 2018 року до 14 липня 2021 року.

Замість неправильно зазначеного розрахунку: 181,60 грн. (середньоденна заробітна плата) х 1 153 (дні вимушеного прогулу), що дорівнює 209 384,80 грн., правильним зазначено вважати розрахунок: 181,60 грн. (середньоденна заробітна плата) х 789 (дні вимушеного прогулу), що дорівнює 143 282,40 грн.

В абзаці шостому резолютивної частини помилково зазначену суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу «209 384,80 грн», яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , замінено правильною сумою «143 282,40 грн» (а.с. 17-18).

Листом від 20 жовтня 2021 року №1622-02 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області зверталося до ОСОБА_1 , в якому просило останню повернути безпідставно отриманні кошти від Управління кошти в сумі 53 212,43 грн (а.с.21), однак, вказаний лист залишений без реагування.

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області вважаючи, що ОСОБА_1 безпідставно отримала кошти в сумі 57 300,78 грн, звернулося до суду із позовом про стягнення вказаної суми на підставі 1212 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Встановивши, що грошові кошти в розмірі 53 212,43 грн, виплачені відповідачці позивачем згідно постанови Верховного Суду від 14 липня 2021 року в цивільній справі № 127/13984/18 є такими, що отримані на правовій підставі, яка згодом відпала (внесення касаційним судом виправлень в судове рішення в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Управління на користь ОСОБА_1 в сторону його зменшення), суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вказана сума відповідно до положень ст. 1212 ЦК України підлягає поверненню, як безпідставно набуте майно.

ОСОБА_1 , заперечуючи щодо висновків суду першої інстанції в частині наявності підстав для задоволення позову зазначила, що судом помилково застосовано до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу прирівнюється до заробітної плати, а відтак у даному випадку слід застосувати ст. 1215 ЦК України.

Однак, позиція апелянта щодо застосування до спірних правовідносин положень ст. 1215 ЦК України є помилковою.

Так, у ч. 1 ст. 1215 ЦК України зазначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті:

1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Вказаний висновок висловлений Верховним Судом в у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі №369/10046/18, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню апеляційним судом.

Оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, тому положення ст. 1215 ЦК України не підлягають застосуванню у даному випадку.

Прийшовши до висновку про обгрунтованість позовних вимог суд першої інстанції, навівши власні розрахунки, встановив, що позивачем було допущено помилку в частині визначення суми, яка підлягає до стягнення, а тому частково задовольнив позов.

Рішення суду в частині визначення суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сторонами не оскаржувалося, а тому апеляційним судом в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині не переглядається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко