КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: 381/26/2020
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/280/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Довгопола А.В., Мороз Н.В., Мельник Ю.О.

за участю: відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Соловей Г.В.,

у цивільній справі № 381/26/2020 за позовом керівника Фастівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Фастівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві розпорядження держави земельними ділянками водного фонду, -

встановила:

У січні 2020 року керівник Фастівської місцевої прокуратури діючи в інтересах Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом, в якому, враховуючи заяву про зміну предмету позову (т. 1, а.с. 216), просив: усунути перешкоди у праві розпорядження держави в особі Київської державної адміністрації шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:001:0133, :01:001:0134, :01:001:0139, 0:01:001:0137, :01:001:0136, :01:001:0138, :01:001:0135, :01:001:0132, що розташовані на території Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства в адміністративних межах Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області, місцевою прокуратурою виявлені порушення вимог земельного законодавства під час передачі земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства, а саме - рішеннями Фастівської районної державної адміністрації Київської області від 01 вересня 2009 року за № 955 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність 8 громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

На підставі зазначеного розпорядження громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 зареєстровано та видано державні акти на право власності на земельні ділянки. У подальшому вищевказані земельні ділянки були відчужені відповідачу ОСОБА_1 .

Разом з тим, відповідно до висновку державного науково-виробничого об`єднання "Картографія" від 12 листопада 2019 року за № 1117 відчужені відповідачу земельні ділянки частково накладаються на землі водного фонду, а саме - на прибережну захисну смугу річки Ірпінь, яка відноситься до середніх річок.

Таким чином, на думку позивача, розпорядження Фастівської районної державної адміністрації в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 земельних ділянок є недійсними, а земельні ділянки підлягають поверненню у власність держави.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у праві розпорядження держави земельними ділянками водного фонду, було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що вирішуючи спір у даній справі суд не вжив заходів щодо повної та об`єктивної перевірки доводів прокурора, на яких грунтується позов, одночасно у такий спосіб самоусунувшись від обов`язку створення необхідних рівних умов усім без винятку учасникам справи судового процесу для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування норм законодавства.

При цьому, зауважуючи, що чинне на час прийняття спірного розпорядження водне та земельне законодавство взагалі не передбачало можливість відведення земельних ділянок водного фонду, зайнятих прибережними захисними смугами, озерами, водосховищами у приватну власність для будь-яких потреб, в тому числі і для ведення особистого селянського господарства.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

19 жовтня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду.

Представник скаржника у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Відповідач та його представник не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Відповідач - Фастівська районна державна адміністрація будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в судове засідання не з`явився. До початку розгляду справи подав заяву щодо можливого розгляду справи за його відсутності.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб що не з`явилися виходячи з положень ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до розпорядження Фастівської районної державної адміністрації Київської області від 01 вересня 2009 року за № 955 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України, вирішено передати у власність земельні ділянки громадянам України, зокрема ОСОБА_5 (КОАТУУ: :01:001:0079), ОСОБА_5 (КОАТУУ: :01:001:0078), ОСОБА_4 (КОАТУУ: :01:001:0077), ОСОБА_6 (КОАТУУ: :01:001:0076) для ведення особистого селянського господарства в межах Томашівської сільської ради Фастівського району Київської області.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вищевказані земельні ділянки 12 жовтня 2018 року на підставі договорів купівлі-продажу були відчужені на користь ОСОБА_1 .

Разом з тим, у подальшому відповідачем ОСОБА_1 було здійснено поділ земельних ділянок з вищевказаними кадастровими номерами на 8 земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0133, :01:001:0134, :01:001:0139, :01:001:0137, :01:001:0136, :01:001:0138, :01:001:0135, :01:001:0132.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор, як на підставу для його задоволення, зазначав, що відчужені відповідачу земельні ділянки частково накладаються на землі водного фонду, а саме - на прибережну захисну смугу річки Ірпінь, яка відноситься до середніх річок.

При цьому, на підтвердження заявлених позовних вимог, позивачем додано до матеріалів справи лист Державного науково-виробничого об`єднання "Картографія" від 12 листопада 2019 року за № 1117, який було надано на вимогу Фастівської місцевої прокуратури Київської області та відповідно до якого площа земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0076, :01:001:0077, :01:001:0078, :01:001:0079 накладені на землю водного фонду. Крім того, земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0076, :01:001:0077, :01:001:0079 перетинають дренажний канал шириною 3 м в межах прибрежної 100-метрової водоохоронної смуги річки Ірпінь.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог суд першої інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів на обґрунтування заявлених вимог.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так, згідно з ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Як вбачається з положень ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить в тому числі: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст.20 ЗК України - віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам (п. а) ч. 1 ст. 21 ЗК України).

Стаття 3 передбачає, що усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до п. а) ч. 1, ч. 2 ст. 58 ЗК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами. Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Відповідно до ст. 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно ж до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними зокрема у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 цього Кодексу.

Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, всупереч вищевказаних положень законодавства, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що спірні земельні ділянки частково накладаються на землі водного фонду.

Так, згідно листа Державного науково-виробничого об`єднання "Картографія" від 12 листопада 2019 року за № 1117, на який посилається позивач в обгрунтування заявлених позовних вимог, площі земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0076, :01:001:0077, :01:001:0078, :01:001:0079 частково накладені на землі водного фонду. Крім того, земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0076, :01:001:0077, :01:001:0079 перетинають дренажний канал шириною 3 м в межах прибрежної 100-метрової водоохоронної смуги річки Ірпінь.

На підтвердження вказаного до відповіді були додані:

- схема накладення земельних ділянок на землі водного фонду. Викопіювання з топографічної карти масштабу 1:10000 станом місцевості на 1997 рік;

- схема накладення земельних ділянок на землі водного фонду. Викопіювання з ортофотоплану масштабу 1:10000 станом місцевості на 2011 рік.

Водночас, у цивільному процесі доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" Державний земельний кадастр є єдиною державною геоінформаційною системою відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Відомості Державного земельного кадастру є офіційними (ст. 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр").

Частиною 1 ст.28 Закону України "Про Державний земельний кадастр" року встановлено, що внесення до Державного земельного кадастру відомостей про обмеження у використанні земель здійснюється у формі: державної реєстрації обмежень у використанні земель; внесення до Державного земельного кадастру відомостей про межі обмежень у використанні земель, безпосередньо встановлених законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, містобудівною документацією.

Статтею 36 Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, оприлюднюються картографічна основа, індексні кадастрові карти (плани) та всі відомості Державного земельного кадастру, передбачені ст.ст.12-15 цього Закону, в тому числі у векторному вигляді, без права їх зміни (редагування).

Нормативно-правову та методичну основу формування водоохоронних обмежень у використанні земель у даний час складають: Водний кодекс України; Земельний кодекс України; постанова Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них"; ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень"; СОУ 5:2009 "Землеустрій. Проекти землеустрою щодо створення водоохоронних зон. Правила розроблення" (затверджений наказом Держкомзему від 17.07.2009 № 375); Методика упорядкування водоохоронних зон річок України; ВБН 33-4-92 "Проектування, упорядкування та експлуатація водоохоронних зон водосховищ". Застосування ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень"; СОУ 5:2009 "Землеустрій. Проекти землеустрою щодо створення водоохоронних зон. Правила розроблення"; Методики упорядкування водоохоронних зон річок України; ВБН 33-4-92 "Проектування, упорядкування та експлуатація водоохоронних зон водосховищ".

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України "Про землеустрій" документація із землеустрою розробляється в електронній та паперовій формах у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Особливим видом такої документації є документація із землеустрою, яка одночасно є містобудівною документацією, - комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій. Затверджена документація із землеустрою є публічною та загальнодоступною.

Частиною 2 ст. 25 Закону України "Про землеустрій" року встановлені види документації із землеустрою: схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць; проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць; містобудівна документація, яка одночасно є документацією із землеустрою (комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій); проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів; проекти землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; проекти землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб; проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь; проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів; проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); робочі проекти землеустрою; технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту; технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок; технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель; технічна документація із землеустрою щодо резервування цінних для заповідання територій та об`єктів.

Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом.

Розробники документації із землеустрою - це відповідні юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких за основним місцем роботи працюють не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою, та фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою (абзац другий пункту 1.2 розділу I Вимоги до технічного і технологічного забезпечення виконавців (розробників) робіт із землеустрою, затверджені наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 11 квітня 2013 року № 255).

З огляду на викладене, допустимими доказами у даній справі можуть бути: акти органів влади; проекти землеустрою, виготовлені компетентними особами; містобудівна документація, розроблена та затверджена компетентними особами; технічна документація на землю, схеми водоохоронних земель, обмінні файли, виготовлені компетентними особами; дані з Державного земельного кадастру, дані з Публічної кадастрової карти та інші офіційні документи із землеустрою.

У свою чергу, зі статуту Державного науково-виробничого підприємства "Картографія", відповідь якого на запит прокурора фактично покладена в обґрунтування позовної заяви, вбачається, що воно не є компетентним органом влади у сфері землеустрою, йому не надано право складати проекти землеустрою, містобудівну документацію, технічну документацію на землю, створювати обмінні файли, схеми водоохоронних земель на певній території, вносити дані до Державного земельного кадастру, та створювати інші офіційні документи із землеустрою.

Державне науково-виробниче підприємство "Картографія" було створено за наказом Ради народних комісарів СРСР № 4788 від 3 березня 1944 року як Київська державна картографічна фабрика Головного управління геодезії та картографії СРСР. Основними видами діяльності фабрики було друкування картографічної продукції, а розроблення та видання тематичних картографічних творів; створення цифрових і електронних карт, географічних інформаційних систем; проведення науково-дослідницької діяльності у сферах тематичного картографування; реалізація картографічної продукції.

Головними структурними підрозділами ДНВП "Картографія" є: редакція атласів та карт світу; редакція довідкових тематичних атласів та карт України; редакція атласів, карт міст та історичних атласів і карт; відділ геоінформаційних систем і цифрового картографування; відділ маркетингу; відділ збуту; відділ матеріально-технічного постачання; довідково-інформаційний картографогеодезичний відділ.

Наведені дані є відкритими, розміщені на сайти ДНВП "Картографія", а, одже, не потребують доказуванню.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів вважає, що дані, відображені у копії відповіді ДНВП "Картографія" на запит прокурора, не можуть бути розцінені як допустимі докази накладення частини земельної ділянки на землі водного фонду.

Інформація, відображена у листі Державного науково-виробничого об`єднання "Картографія" від 12.11.2019 року за № 1117, стосується даних за станом на 1997 та 2011 роки.

Водночас, у пункті 1.11 Основних положень створення та оновлення топографічних карт масштабів 1:10000, 1:25000, 1:50000, 1:100000, 1:200000, 1:500000, 1:1000000, затверджених наказом Головного управління геодезії, картографії та кадастру України № 156 від 31.12.1999 року, і погоджені з Воєнно-топографічним управлінням Генерального штабу Збройних сил України, які є обов`язковими для всіх підприємств, організацій та установ, які виконують топографо-геодезичні та картографічні роботи, незалежно від форм власності та їхньої відомчої залежності, зазначено, що для створення та оновлення топографічних карт використовуються такі основні матеріали: каталоги (списки) координат і висот пунктів геодезичної та зйомочної мереж; матеріали найбільш сучасних аерокосмічних зйомок; сучасні картографічні матеріали на райони зйомочних робіт (видавничі оригінали, тиражні відбитки тощо); формуляри карт, матеріали планово-висотної прив`язки аерознімків та матеріали фотограмметричних робіт, за якими створювалась карта, що оновлюється; спеціальні, тематичні та інші картографічні матеріали; офіційні статистичні, довідкові, енциклопедичні та інші джерела. Порядок збору, систематизації та використання перелічених вихідних матеріалів регламентується відповідними нормативно-технічними документами.

Очевидно, що матеріали двадцяти п`ятирічної та одинадцятирічної давності, не можуть розцінюватися як "найбільш сучасні" чи просто "сучасні".

Крім того, згідно відповіді Державного агентства водних ресурсів України від 02 березня 2020 року за № 60/21 вбачається, що проекти землеустрою, метою яких було встановлення прибережної захисної смуги р.Ірпінь на погодження до Держводагенства не надходили (а.с. 64 том 2).

Також у відповідності до протоколу № 43 від 08 лютого 2008 року технічної ради Київського облводгоспу вбачається, що вирішувалося питання розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 8 громадянам для ведення особистого селянського господарства, розташованих в межах земель Томашівської сільської ради Фастівського району на правах власності.

Де серед іншого вказувалось на те, що зазначені в проекті землеустрою земельні ділянки загальною площею 16,0 га (серед яких є спірні земельні ділянки) знаходяться в межах Томашівської сільської ради Фастівського району. Ділянка надається громадянам за рахунок земель державної власності. Ділянка відноситься до заплавних земель річки Ірпінь і входить до осушуваних земель державної осушувально -зволожуючої системи р. Ірпінь (колишні землі КСП), дренаж на ділянці відсутній. Земельна ділянка межує з прибережною смугою р. Ірпінь. Прибережна захисна смуга відведена в необхідних межах канали в межах зазначеної ділянки відсутні ( а.с.97 том 2).

Річка Ірпінь являється природним водотоком загальною довжиною 162 км. За класифікацією відноситься до середніх річок. Прибрежна захисна смуга для р. Ірпінь, вставноволюється шириною не менше 50 метрів ( ст. 88 Водного КУ та ст. 60 Земельного КУ). У відповідності до положень ст. 88 Водного КУ, для річки Ірпінь прибережна захисна смуга шириною 100 метрів встановлюється в тих місцях, де крутизна схилів перевищує три градуси.

Позивачем у ході розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у місті розташування спірних земельних ділянок крутизна схилів р. Ірпінь перевищує три градуси, відтак землі прибережної захисної смуги шириною 100 метрів частково накладаються на земельні ділянки відповідача.

Як і не спростованого, обставин, що спірні земельні ділянки на час прийняття рішення про їх відвід у 2007 році відносилися до земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів ,-

постановила:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя - доповідач:

Судді