Постанова

Іменем України

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 635/3475/20

провадження № 61-10597св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 14 травня 2021 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення належних при звільненні виплат, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у червні 2020 року звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух») матеріальну допомогу у сумі 259 200 грн; середній заробіток за час затримки виплати належних сум за кожен день прострочення, починаючи з 19 травня 2020 року по день ухвалення рішення по справі; кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що з 04 жовтня 1994 року до 18 травня 2020 року працював у ДП «Украерорух» на різних посадах. Останньою посадою, яку він обіймав, була посада водія автотранспортного засобу відділу автотранспортного забезпечення. 18 травня 2020 року наказом від 15 травня 2020 року № 113/о його було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

У день звільнення йому належали виплати, а саме матеріальна допомога, передбачена пунктом 6.25.2 Колективного договору, укладеним між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, у сумі 259 200 грн із розрахунку: 12 960 грн (посадовий оклад) x 20 (макс. кількість посадових окладів належних для виплати), що підтверджується довідкою від 18 травня 2020 року № 22.1-12/114/20.

Однак, вказані грошові кошти йому виплачені не були, тому відповідач відповідно до положень частини першої статті 117 КЗпП України має додатково сплатити середній заробіток за час затримки виплати належних сум.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Харківський районний суд Харківської області рішенням від 14 грудня 2020 року позов задовольнив частково.

Стягнув з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу у сумі 259 200 грн, середній заробіток за час затримки виплати належних сум за період з 19 травня 2020 року до 14 грудня 2020 року включно в сумі 180 902,76 грн, 3 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також судовий збір в сумі 1 051 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу у день звільнення матеріальну допомогу, передбачену пунктом 6.25.2 Колективного договору. У відповідача станом на день звільнення позивача були наявні власні грошові кошти, що свідчить про відсутність підстав для відмови у виплаті матеріальної допомоги при звільненні, тому посилання відповідача на скрутний фінансовий стан підприємства, в тому числі зменшення обсягу прибутків, не є належним обґрунтуванням відмови у здійсненні виплати згідно з пунктом 6.25.2 Колективного договору.

Станом на час ухвалення рішення відповідач не здійснив розрахунок з позивачем, тому стягненню підлягає середній заробіток за період з 19 травня 2020 року по день ухвалення судового рішення - 14 грудня 2020 року.

Стягнення середнього заробітку у визначеній сумі, як спеціального виду відповідальності роботодавця, є належним та співмірним заходом спрямованим на захист прав позивача.

Відповідачем не доведено, що невиплата матеріальної допомоги мала місце не з вини підприємства, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 3 000 грн.

Харківський апеляційний суд постановою від 14 травня 2021 року апеляційну скаргу ДП «Украерорух» задовольнив частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2020 року у частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення судових витрат у розмірі 840,80 грн скасував та ухвалив у цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні.

У іншій частині рішення суду залишив без змін.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь Харківського регіонального структурного підрозділу ДП «Украерорух» 2 713 ,78 грн судових витрат.

У іншій частині рішення залишив без змін.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні, апеляційний суд виходив з того, що підприємство повинно виплатити працівникові всі суми, нараховані підприємством, передбачені КЗпП України. Нарахування і виплата одноразової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію не входить в структуру заробітної плати, не передбачена нормами КЗпП України та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що встановлені у частині третій статті 2 Закону України «Про оплату праці».

Виплата зазначеної допомоги передбачена пунктом 14.1 Колективного договору і не є обов`язковою. Така виплата є альтернативною, здійснюється лише за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком № 26 до цього договору.

Залишаючи в решті рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що положеннями Колективного договору, який діяв на час звільнення позивача, було передбачено гарантоване Колективним договором право позивача на виплату йому матеріальної допомоги. Відсутність у відповідача коштів для виплати матеріальної допомоги на час звільнення позивача належним чином не доведено.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення моральної шкоди є правильним, оскільки внаслідок невиплати позивачу матеріальної допомоги при звільненні, виплата якої була гарантована Колективним договором, було завдано моральних страждань. Визначений судом розмір моральної шкоди відповідає принципу справедливості та розумності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Від ОСОБА_1 23 червня2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на постанову Харківського апеляційного суду від 14 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та прийняти в цій частині нову постанову, якою рішення суду першої інстанції в цій частині залишити в силі.

Постанова апеляційного суду оскаржується тільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11 березня 2019 року у справі № 640/19162/16-ц (провадження № 61-779св19), оскільки фактичні обставини встановлені у цій справі є відмінними від справи, на яку посилається апеляційний суд.

Висновки суду апеляційної інстанції не відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 212/6977/15-ц (провадження № 61-22714св18).

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення (правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, від 06 грудня 2017 року у справі № 6-331цс17).

Одноразова виплата при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію входить до фонду оплати праці, тому звернення до суду з такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України.

Також апеляційним судом не було враховано правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) та у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20-ц (провадження № 61-1683св21), від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20 (провадження № 61-3026св21), від 10 лютого 2021 року у справі № 143/179/19 (провадження № 61-4851св20), від 25 липня 2018 року у справі № 760/14696/16-ц (провадження № 61-2793св18), згідно з якими матеріальна допомога входить до структури заробітної плати.

Крім того, заявник посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України у контексті тлумачення пункту 14.1 Колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух»та профспілками.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від ДП «Украерорух» у вересні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що виплата одноразової допомоги відповідно до Колективного договору можлива у разі наявності фінансової можливості. На підприємстві була відсутня фінансова можливість виплати такої одноразової допомоги, тому відповідальність підприємства, передбачена статтею 117 КЗпП України на неї не розповсюджується.

Нарахування і виплата одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію не входить до структури заробітної плати, не передбачена нормами КЗпП України та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що встановлені у частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці».

Посилання у касаційній скарзі на правові позиції Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки предмет та підстави позову у цій справі є різними із справами, на які посилається заявник.

Судом першої інстанції не було враховано аргументів зазначених представником відповідача, не надано належної оцінки Звіту на предмет фінансової неспроможності підприємства здійснювати виплати у зв`язку із виходом на пенсію, а також не враховано практику Верховного Суду в аналогічних справах.

Наявність обставин непереборної сили та початок її перебігу з 12 березня 2020 року підтверджено повноважним центральним органом виконавчої влади, а саме висновком ТПП України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2 «Про істотну зміну обставин».

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 05 серпня 2021 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Харківського районного суду Харківської області.

Справа № 635/3475/20 надійшла до Верховного Суду 15 вересня 2021 року.

Верховний Суд ухвалою від 12 листопада 2021 року продовжив ДП «Украерорух»строк на подання відзиву на касаційну скаргу. Справу призначив до судового розгляду у складі колегії п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 04 жовтня 1994 року до 18 травня 2020 року працював у ДП «Украерорух», що підтверджується записами у трудовій книжці.

Наказом директора ДП «Украерорух» від 15 травня 2020 року № 113/о ОСОБА_1 з 18 травня 2020 року звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

Згідно з довідкою № 22.1-12/114/20 від 18 травня 2020 року, виданою директором Харківського регіонального структурного підрозділу ДП «Украерорух», посадовий оклад відповідно до штатного розпису на дату звільнення з посади водія автотранспортного засобу ОСОБА_1 складає 12 960 грн на місяць; стаж роботи - з 04 жовтня 1994 року до 18 травня 2020 року (25 років); згідно з пунктом 6.25.2 Колективного договору розмір матеріальної допомоги складає 259 200 грн.

Крім того, в зазначеній довідці вказано, що у зв`язку із складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів, з урахуванням пункту 14.1. Колективного договору підприємство не має можливості виплатити відповідну матеріальну допомогу.

Наказом по ДП «Украерорух»№ 197 від 16 березня 2020 року на підприємстві установлено початок простою з 18 березня до 31 травня 2020 року, який пролонговано на підставі наказу підприємства № 410 від 27 травня 2020 року на період з 01 червня до 15 липня 2020 року.

Крім того, на підставі наказу відповідача № 245 від 10 квітня 2020 року по підприємству в період з 10 липня 2020 року змінено істотні умови праці всім працівникам ДП «Украерорух», а саме, встановлено неповний робочий час 0,5 норми тривалості робочого часу, затвердженої на 2020 рік, починаючи з 10 липня 2020 року.

З наданих відповідачем копій листів авіакомпаній МАУ, WINDROSE, Азур Ейр Україна та інших встановлено, що авіакомпанії перед ДП «Украерорух»порушують питання щодо погіршення їх матеріального становища внаслідок введення карантину та надання їм відстрочки за надані послуги.

На підставі протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру № 2 від 18 березня 2020 року ДП «Украерорух» прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати, які не пов`язаними з перевищенням законодавчо-правових норм (заробітна плата для працівників та обов`язкові податки та збори) до 31 травня 2020 року включно з можливістю продовження вказаних заходів з метою досягнення стабілізації фінансового стану підприємства.

20 травня 2020 року у дію вступила нова редакції пункту 6.25.2 Колективного договору, за змістом якої у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: 1) до досягнення працівником віку 60 років і 3 місяці: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 15 років - 10 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 15 років - по 1 посадовому окладу з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 15 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад; 2) інший вік до досягнення працівником 65 років при стажі роботи на підприємстві повних 15 років - 5 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад.

При цьому зазначено, що виплата матеріальної допомоги буде здійснюватися на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною. Відповідно до договору виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати підписання договору).

Договір на виплату матеріальної допомоги може бути підписаний до 01 липня 2020 року за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання.

Для працівників, які досягли пенсійного віку і звільняються з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році до 15 червня 2020 року, та таких, хто вже звільнився з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році, та при звільненні не отримали матеріальну допомогу, адміністрація підприємства гарантує надання матеріальної допомоги за умови виплати на основі договору між працівником та адміністрацією.

Пунктом 6.25.2 Колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух»та профспілками в редакції, що діяла станом на 18 травня 2020 року, передбачено, що у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: - при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; - за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік.

В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів.

Згідно з пунктом 14.1. Колективного договору в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, всі виплати, пов`язані із перевищенням законодавчо-правових норм здійснюються за рахунок власних коштів (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених Додатком 26 до цього Договору.

Судами також встановлено, що на рахунках підприємства станом на 18 травня 2020 року (день звільнення позивача) знаходилося 9 573 795,53 грн; 14 735,39 доларів США; 6 909 562,63 євро, (у тому числі на резервному рахунку обслуговування боргу - 2 508 902,26 євро); 1 630,83 фунтів стерлінгів, що підтверджується відповіддю Украероруху № 1-17.4/7029/20 від 22 червня 2020 року, наданою на адвокатський запит представника позивача.

Відповідно до довідки № 22.1-12/177/20 від 19 червня 2020 року, виданої директором Харківського регіонального структурного підрозділу ДП «Украерорух», виплати ОСОБА_1 , які враховуються при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, складають: посадовий оклад - 6 797,74 грн; доплата за розподіл робочого дня (зміни) на частини - 1 699,44 грн; доплата за клас кваліфікації - 1 699,44 грн; доплата за вислугу років - 3 398,87 грн; індексація - 34,18 грн, всього - 13 629,67 грн за 88,25 год за 11 робочих днів.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі не відповідає, з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 10 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди».

У статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, зазначено, що угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата ? це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата ? це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) та постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14/696/16-ц (провадження №61-2793св18), від 12 вересня 2018 року у справі № 212/6977/15-ц (провадження № 61-22714св18), від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20-ц (провадження №61-1683св21), від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20 (провадження № 613026св21), від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20 (провадження № 61-5070св21).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що при звільненні ОСОБА_1 відповідач не виконав вимоги пункту 6.25.2 Колективного договору, тому повинен сплатити позивачу матеріальну допомогу у розмірі 259 200 грн.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції вказав, що положеннями КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» не передбачено такої виплати у складі заробітної плати, як одноразова матеріальна допомога при звільненні працівника пенсійного віку за власним бажанням, отже, виходячи з того, що така виплата передбачена лише умовами колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати, вона не є такою, що підлягає стягненню при звільненні працівника у розумінні статті 116 КЗпП України, відповідно, у разі її невиплати на роботодавця не може покладатися відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Проте такі висновки апеляційного суду суперечать загальному правилу, встановленому статтею 116 КЗпП України, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема на відсутність його вини в затримці розрахунку та зазначав про наявність обставин непереборної сили, спричинених карантинними обмеженнями у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що тягар доведення відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

У справі, яка переглядається, відповідач не довів обставин, які унеможливлювали своєчасно виплатити позивачу належні йому при звільненні суми, визначені Колективним договором, адже відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті зазначених сум та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, зокрема не виплатив матеріальну допомогу, передбачену Колективним договором, тому відповідно до статті 117 КЗпП України повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому сум.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що оскільки відповідач не виконав вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, тому підприємство повинно відшкодувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, а отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними та обґрунтованими.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 639/4085/20 (провадження № 61-10672св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 641/4526/20 (провадження № 61-11913св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 635/3473/20 (провадження № 61-12426св21).

Щодо доводів ДП «Украерорух», викладених у відзиві на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ДП «Украерорух» зазначало, що висновок апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зроблений з додержанням норм матеріального права та узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21), яка прийнята після подання касаційної скарги та у порядку частини третьої статті 400 ЦПК України підлягає врахуванню при вирішенні цієї справи, виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов?язань - є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Доводи відзиву на касаційну скаргу не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки обставини непереборної сили не підтверджено сертифікатом ТПП України, зі змісту фінансових документів відповідача місцевим судом правильно встановлено, що у відповідача погіршився лише фінансовий стан підприємства порівняно з іншими звітними періодами, а не можливість виконання зобов`язань.

Таким чином, не можна вважати постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині такою, що прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, доводи ДП «Украерорух», викладені у відзиві на касаційну скаргу, є необґрунтованими.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2020 року та постанова Харківського апеляційного суду від 14 травня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги та моральної шкоди в касаційному порядку не оскаржуються, тому не переглядаються Верховним Судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно скасовано судове рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в означеній частині з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу задоволено, тому сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 3 618,10 грн слід стягнути з ДП «Украерорух».

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного суду від 14 травня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та залишити в силі в означеній частині рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 грудня 2020 року.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 3 618 (три тисячі шістсот вісімнадцять) гривень 10 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийА. І. Грушицький Судді:І. В. Литвиненко С. Ю. Мартєв Є. В. Петров В. А. Стрільчук