КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва, заінтересована особа: ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №60125120, -

установив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва, заінтересована особа: ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №60125120, посилаючись на те, що 23 вересня 2021 року через ресурс «Дія» йому стало відомо про існування ВП №30125120 щодо стягнення з нього коштів.

Також зазначив, що ухвали про відкриття виконавчого провадження він не отримував, а тому просив дану постанову скасувати, повернути виконавчий лист без виконання та зобов`язати виконавця повідомити скаржника про виконання ухвали суду.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року, скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Києва, заінтересована особа: ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №60125120 залишено без розгляду.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що суд першої інстанції стверджуючи про обізнаність скаржника про існування оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження №60125120 від 28 вересня 2019 року послався на зміст ухвали суду від 04 липня 2022року, з якого вбачається, що апелянтом 11 травня 2021 року оскаржувався розрахунок заборгованості, здійснений державним виконавцем.

Однак, у даній справі відсутня ухвала з такою датою, то вірогідно суддя мала на увазі іншу справу №759/22272/21 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, де апелянт є відповідачем.

Так, дійсно, в процесі розгляду тієї справи ним подавалась як доказ ухвала у іще одній справі №759/9508/16 від 28 липня 2021 року, яка була прийнята за його скаргою від 11 травня 2021 року на дії державних виконавців у виконавчому провадженні №56779999 - про стягнення з нього аліментів.

Отже, суд першої інстанції, помилково пов`язавши з цим виконавчим провадженням та сплутавши обставини трьох судових справ та двох виконавчих проваджень, безпідставно дійшов висновку про його обізнаність про оскаржувану постанову раніше.

Окрім вказаних формальних мотивів залишення без розгляду скарги, суд більше нічим не обґрунтовував своє рішення, а поза увагою суду залишились ті обставини, на які посилався скаржник в обґрунтування своєї скарги.

Суд не надав повної та всебічної оцінки доказам, наданим позивачем на підтвердження своїх вимог, та не пересвідчився, зокрема в тому, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, порушено права чи свободи сторони виконавчого провадження.

Просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року, та ухвалити нове судове рішення, яким його скаргу задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про залишення скарги без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що така скарга не містить заяви про поновлення процесуального строку та за відсутності зазначення поважності причин неможливості вчинити процесуальні дії у визначений законом строк.

Роз`яснено скаржнику, що він має право повторно звернутися до суду з даною скаргою, подавши одночасно заяву (клопотання) про поновлення строку із зазначенням причин пропуску строку та поданням відповідних доказів на підтвердження викладених обставин.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено колегією суддів, 02 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва, заінтересована особа: ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №60125120, в якій він зазначив, що 23 вересня 2021 року йому стало відомо про існування виконавчого провадження №60125120 щодо стягнення з нього коштів.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи, відповідно до ст.447 ЦПК України.

Приписами ч.1 ст.449 ЦПК визначено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

В свою чергу, згідно ч.2 ст.449 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Звернувшись до суду зі скаргою 02 листопада 2021 року, зазначивши при цьому, що про існування оскаржуваного виконавчого провадження №60125120 йому стало відомо 23 вересня 2021 року, скаржником було пропущено строк, встановлений положеннями ст. 449 ЦПК України.

Заяви про поновлення процесуального строку та визнання причин його пропуску поважними матеріали справи не містять.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №6, відповідно до статті 385 ЦПК скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Також суди повинні враховувати, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду (наприклад, стаття 26 - оскарження постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, стаття 58 - оскарження оцінки майна, визначеної за результатами рецензування звіту про оцінку майна (Закону про виконавче провадження), їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Наприклад, при оскарженні бездіяльності зазначених осіб у вигляді невжиття заходів з примусового виконання судового рішення до уваги може бути взято ті обставини, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження і не отримав у визначений законом строк (з урахуванням поштового обігу) задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він із матеріалами виконавчого провадження.

Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові.

При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, право на справедливий суд передбачає і доступ до правосуддя і, зокрема гарантується тим, що суд має бути не заформалізованим, що знайшло своє відображення у рішеннях ЄСПЛ «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» (Podbielski and PPU Polpure v. Poland) від 26 липня 2005 року, заява N 39199/98, п. 62), «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року, заява №15123/03.

У Рішенні в справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява №23436/03 ЄСПЛ зазначено: «Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія А N 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37). 23. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року).

Відповідно до ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою ст.127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Виходячи з того, що скарга не містить зазначення поважності причин неможливості вчинити певні процесуальні дії у визначений законом строк, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про залишення скарги без розгляду.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, не заслуговують на увагу, є такими що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про залишення скарги без розгляду.

У зв`язку з вищенаведеним, ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року є такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, законні підстави для її скасування відсутні, а тому її слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба