Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Арапіної Н.Є., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. Свої вимоги мотивувала тим, що 10 червня 2015 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали (продали) позивачу у власність квартиру АДРЕСА_1 . 10 червня 2015 року позивачем на рахунок відповідача було перераховано грошові кошти у розмірі 582 120,00 грн. 04 грудня 2018 року постановою Київського апеляційного суд, зокрема, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 червня 2015 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в частині продажу ОСОБА_2 ОСОБА_1 права власності на 54/100 часток квартири АДРЕСА_1 , що належала продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. за реєстровим № 6-2572. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 291 060,00 грн., які були сплачені за недійним договором купівлі-продажу квартири.

Позивач було подано заяву про зміну правових підстав (правового обґрунтування) позову, відповідно до якої просить застосувати реституцію та привести сторони у положення, що існувало до підписання договору купівлі-продажу квартири від 10 червня 2015 року, стягнувши з відповідача 291 060,00 грн. та стягнути судовий збір.

Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача та третіх осіб про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а треті особи не скористалися правом подачі письмових пояснень, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

10 червня 2015 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали (продали) позивачу у власність квартиру АДРЕСА_1 . Зі змісту договору вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 належало 54/200 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності від 12 травня 2010 року, а 54/200 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. за реєстровим № 6-2572; ОСОБА_3 належало 46/100 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності від 08 лютого 1996 року (а.с. 13, 14).

10 червня 2015 року позивачем на рахунок відповідача було перераховано грошові кошти у розмірі 582 120,00 грн. (а.с. 15).

04 грудня 2018 року постановою Київського апеляційного суду визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 червня 2015 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в частині продажу ОСОБА_2 ОСОБА_1 права власності на 54/200 часток квартири АДРЕСА_1 , що належала продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. за реєстровим № 6-2572; скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 54/200 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2015 року (а.с. 16-22).

Позивач просить застосувати реституцію та привести сторони у положення, що існувало до підписання договору купівлі-продажу квартири від 10 червня 2015 року, стягнувши з відповідача вартість 54/200 частини вартості квартири у розмірі 291 060,00 грн., яка належала відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. за реєстровим № 6-2572, яке в подальшому постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року було визнано недійсним.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідача не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Частиною другою статті 16 ЦК України, встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать, серед інших: 2) визнання правочину недійсним; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).

Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 396/29/17).

Така правова позиція, викладена у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 вересня 2021 року по справі № 925/1276/19.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 396/29/17.

Судом встановлено, що 04 грудня 2018 року постановою Київського апеляційного суду, зокрема, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 червня 2015 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в частині продажу ОСОБА_2 ОСОБА_1 права власності на 54/200 часток квартири АДРЕСА_1 , що належала продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. за реєстровим № 6-2572.

Факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 582 120,00 грн. за 54/200 частини квартири, яка належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 12 травня 2010 року, та 54/200 частини - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. за реєстровим № 6-2572, сторонами не заперечується, натомість, підтверджується квитанцією, яка долучена до матеріалів справи.

Реституція в частині повернення 27/100 часток квартири АДРЕСА_1 від позивача до відповідача вже проведена, оскільки державним реєстратором на підставі постанови Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року по справі № 755/13829/16-ц було скасовано запис про право власності позивача на 27/100 часток АДРЕСА_1 (а.с. 22-23).

Отже, відповідачем отримано та не повернуто позивачу грошові кошти у розмірі 291 060,00 грн. за недійсними договором купівлі-продажу квартири від 10 червня 2015 року, який постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року було визнано недійсним в частині продажу ОСОБА_2 ОСОБА_1 права власності на 54/200 часток квартири АДРЕСА_1 , що належала продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 07 листопада 2014 року Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. за реєстровим № 6-2572.

За встановлених обставин суд приходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення коштів повністю: стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти у розмірі 291 060 (двісті дев`яносто одна тисяча шістдесят) грн. 00 коп.

При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 910 грн. 60 коп., відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь позивача в сумі 2 910 грн. 60 коп.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 203, 215, 216, 1212 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 142, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення коштів задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти у розмірі 291 060 (двісті дев`яносто одна тисяча шістдесят) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 910 (дві тисячі дев`ятсот десять) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.Є.Арапіна