Рішення

Іменем України

21 листопада 2022 року місто Чернігів

Справа №751/4211/21

Провадження №2/751/272/22

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Маслюк Н. В.

секретаря судового засідання Пилипович А. Я., Коробович А.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЧСЕУ №430»

представник позивача Кузнецов Володимир Володимирович

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові у режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧСЕУ №430» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

Встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЧСЕУ №430» про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 100 000,00 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку з 28.01.2020 до дня ухвалення рішення, який станом на 04.06.2021 становить 161 428,41 грн, моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, а також понесених судових витрат (а.с.1-9).

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що з 28.02.2019 до 27.01.2020 перебував у трудових відносинах з ТОВ «ЧСЕУ №430», займав посаду начальника будівельної дільниці. За умовами трудового договору розмір заробітної плати становив 10 000,00 грн на місяць. До виконання своїх трудових обов`язків ставився відповідально, тоді як відповідач належним чином вимоги трудового законодавства не виконував та не виплачував заробітну плату. Відповідач не провів розрахунку у день звільнення, у зв`язку з чим виникла заборгованість по заробітній платі в розмірі 100 000,00 грн. Посилаючись на ст. 116, 117 КЗпП України просить стягнути вказану суму, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 28.01.2020 до дня ухвалення рішення, який станом на 04.06.2021 становить 161 428,41 грн, та відшкодувати моральну шкоду в сумі 10 000 грн, яку він отримав внаслідок невиконання відповідачем своїх обов`язків, що завдало моральних страждань.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі

Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 16 червня 2021 року відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У встановлений строк від представника відповідача надійшов відзив (а.с.47-52), відповідно до якого у задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що наказом №12-к від 28.02.2019 позивач був прийнятий на роботу на посаду начальника будівельної дільниці з 01.03.2019 із заробітною платою згідно штатного розкладу. Посадовий оклад становив 4 500,00 грн, а тому твердження про заробітну плату в розмірі 10 000 грн є неправдивим. Наказом №15-к від 27.01.2020 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі його заяви від 24.01.2020. У той же день з позивачем проведений розрахунок. За таких обставин моральна шкода позивачу не заподіяна. Крім того вказує, що сума витрат на правничу допомогу в розмірі 14 075 грн є значно завищеною та не підтверджена доданими до позову доказами, вказані в акті від 12.05.2021 послуги не стосуються розгляду справи. Також просить стягнути з позивача понесені витрати на правову допомогу в сумі 15 000 гривень.

Отримавши відзив, представником позивача подано відповідь на відзив (а.с.117-120), в якій вказав, що з наказом №12-к про прийняття на роботу з 01.03.2019 з посадовим окладом 4 500,00 грн позивач не ознайомлювався. Заяву про звільнення він написав 24.01.2020 та просив звільнити з 27.01.2021. Наказ №15 винесено 27.01.2020, а тому твердження відповідача про те, що розрахунок відбувся 24.01.2020 є неправдивим. Також має сумніви щодо справжності вказаного документа, оскільки в ньому відсутні підписи керівника та головного бухгалтера. У виписці по рахунку не вказано, що платник ТОВ «ЧСЕУ №430» здійснює виплату заробітної плати ОСОБА_1 . Зазначає, що позивач мав трудові відносини з відповідачем та отримував 10 000,00 грн, однак працював без належного оформлення, лише 28.02.2019 оформлено офіційно. Також вважає відомості в податковому рахунку неповними, оскільки дійсна заробітна плата є вищою, ніж вказана в ньому. Моральна шкода полягає в тому, що через невиплату заробітної плати позивач змушений був відійти від звичайного укладу життя, відсутність зароблених грошей поставило у стан потреби позичати грошові кошти, через що постраждала ділова репутація. Вказане негативно відобразилось на самопочутті, врівноваженості та сні.

Протокольною ухвалою суду від 15 липня 2021 року оголошено перерву у зв`язку з витребування доказів, яка продовжувалась 28.09.2021, 02.11.2021, 12.11.2021, 29.12.2021 та 12.01.2022.

Ухвалою суду від 28 січня 2022 року за клопотанням представника позивача призначено почеркознавчу експертизу та продовжено у справі перерву.

Ухвалою суду від 08 червня 2022 року оголошено перерву та зобов`язано позивача надати у судове засідання 06.07.2022 індивідуальні відомості про застраховану особу (довідка форма ОК-5), що містять інформацію про страховий стаж ОСОБА_1 , заробітну плату та сплату страхових внесків страхувальником за період з лютого 2019 року до січня 2020 року.

Ухвалою суду від 06 липня 2022 року продовжено перерву до отримання висновку експерта, яка продовжена протокольною ухвалою суду від 19.10.2022.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у ньому та відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що позивач з 01.03.2019 до 27.01.2020 перебував у трудових відносинах з ТОВ «ЧСЕУ №430», що підтверджується копією трудової книжки (т.1 а.с.18-19).

Згідно наказу директора ТОВ «ЧСЕУ №430» №12-к від 28.02.2019 ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника будівельної дільниці з 01 березня 2019 року, заробітна плата згідно штатного розкладу, посадовий оклад 4 500,00 грн (т.1 а.с.58).

Для посади «начальник будівельної дільниці / 1226.2» посадовий оклад встановлений в розмірі 4 500,00 грн, що підтверджується копією штатного розпису ТОВ «ЧСЕУ №430», чинного з 01 січня 2019 року (т.1 а.с.59).

На підставі заяви позивача від 24.01.2020 останнього наказом №15 від 27.01.2020 звільнено з 27.01.2020 за угодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (т.1 а.с.60-61).

З копії податкового розрахунку ТОВ «ЧСЕУ №430» вбачається, що за 1 квартал 2019 року ОСОБА_1 нараховано 4 500,00 грн, з яких утримано 810,00 грн податку, за 2 квартал 2019 року нараховано 13 500,00 грн, з яких утримано 2 430,00 грн податку, за 3 квартал 2019 року нараховано 13 500,00 грн, з яких утримано 2 430,00 грн податку, за 4 квартал 2019 року нараховано 13 500,00 грн, з яких утримано 2 430,00 грн податку, за 1 квартал 2020 року нараховано 3 203,39 грн, з яких утримано 576,61 грн податку (т.1 а.с.62-71).

Відповідно до відомостей на виплату готівки ОСОБА_1 за період з березня до грудня 2019 року виплачувалось по 3 622,50 грн щомісячно, а в січні 2020 2 578,73 грн (т.1 а.с.72-81).

Разом з тим, згідно висновку експерта №СЕ-19/125-22/3265-ПЧ від 05.10.2022 підписи від імені ОСОБА_1 у наступних документах: відомості на виплату готівки №4 за березень 2019 року; відомості на виплату готівки №5 за квітень 2019 року; відомості на виплату готівки №11 за травень 2019 року; відомості на виплату готівки №9 за липень 2019 року; відомості на виплату готівки №13 за серпень 2019 року; відомості на виплату готівки №21 за вересень 2019 року; відомості на виплату готівки №19 за жовтень 2019 року; відомості на виплату готівки №22 за листопад 2019 року; відомості на виплату готівки №23 за грудень 2019 року; відомості на виплату готівки №4 за січень 2020 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (т.1 а.с.211-216).

У березні 2021 позивач звертався до відповідача із претензією щодо виплати заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та витрат на правничу допомогу (т.1 а.с.20-27).

За відомостями про застраховану особу ПФУ заробітна плата позивача з квітня до грудня 2019 року складала по 4 500,00 грн, у січні 2020 року 3 203,39 грн, що загалом становить 48 203,39 грн (т.1 а.с.198-199).

Відповідно до виписки з карткового рахунку ОСОБА_3 , який є засновником та учасником ТОВ «ЧСЕУ №430» (т.2 а.с.25-37), за період з 04.01.2019 до 30.12.2019 на рахунок ОСОБА_1 періодично перераховувались грошові суми, загальний розмір яких становить 159 000,00 грн, а також 27.01.2020 перераховано 1 000,00 грн (т.1 а.с.82-102, т.2 а.с.2-24).

ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 94 КЗпП України, обумовлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівникам здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Суд не приймає до уваги надані відповідачем відомості на виплату готівки (т.1 а.с.72-81), оскільки відповідно до висновку експерта (т.1 а.с. 211-216) у вказаних документах підписи виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Також суд не приймає до уваги виписку з карткового рахунку ОСОБА_3 (т.1 а.с.82-102, т.2 а.с.2-24), оскільки з нього не вбачається, що грошові кошти перераховувались з рахунку ТОВ «ЧСЕУ №430» на виплату саме заробітної плати позивача ОСОБА_1 .

Отже, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності заборгованості по заробітній платі.

Заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за період з 01.03.2019 до 27.01.2020 становить 48 203,39 грн (без урахування обов`язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів), що підтверджується відомостями про застраховану особу ПФУ (т.1 а.с.198-199), а тому позов в частині стягнення заборгованості з виплати заробітної плати підлягає частковому задоволенню.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України в редакції на момент звільнення та подання позову передбачалось, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Законом України №2352-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022, у вказану норму внесені зміни, відповідно до яких у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Вказана норма статті ст. 117 КЗпП України зменшує період, за який працівникові виплачується його середній заробіток за весь час затримки, а тому не має зворотної дії у часі та не підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Факт порушення права позивача на розрахунок при звільненні знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Матеріали справи не містять доказів про сплату позивачу заборгованості по заробітній платі.

Згідно п. 8 Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як роз`яснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

При визначенні суми середнього заробітку, що підлягає стягненню, суд враховує, що середньоденний розмір заробітної плати становить 214 грн 29 коп: 4 500,00 + 4 500,00 = 9 000,00 (заробітна плата за останніх два місяця роботи позивача); 21 дн. + 21 дн. = 42 дн. (кількість відпрацьованих робочих днів за останніх два місяця роботи позивача); 9 000,00/42 дн. = 214 грн 29 коп), що відповідає правилам Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Згідно п. 8 постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» «нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів».

Суд зазначає, що часом затримки розрахунку з позивачем є період з 28.01.2020 до 21.11.2022. Таким чином, період з 28.01.2020 до 21.11.2022 (день ухвалення рішення), у межах заявлених вимог, має 706 робочих днів, середній заробіток складає 214 грн 29 коп х 706 = 151 288 грн 74 коп (без врахування обов`язкових платежів).

Разом з тим, суд враховує правову позицію Великої Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (14-623цс18), якою Велика Палата відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16.

Так, Велика Палата Верховного Суду вважає, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Доказів, які б підтверджували існування обставин, які об`єктивно унеможливили своєчасну виплату позивачу усіх належних сум при звільненні відповідач не надав.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 151 288,74 грн, що більше як в три рази перевищує сам розмір належної позивачу заборгованості по заробітній платі (48 203,39 грн), тому не відповідає вимогам справедливості та пропорційності.

Ураховуючи процесуальну поведінку сторони позивача, який звернувся до суду з позовом лише 09.06.2021, тобто більше ніж через рік з моменту звільнення; період ведення активних бойових дій на території Чернігівської області, суд дійшов висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 50 000,00 грн (сума визначена без урахування обов`язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів), що відповідає вимогам справедливості та пропорційності.

У зв`язку з чим позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Невиплатою належних грошових сум без законних підстав позивачу спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв`язків, а саме позивач був позбавлений доходу, що змусило його прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, з даного приводу позивач зазнав переживань.

З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості, а також період невиплати позивачу належних йому грошових сум, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн.

Таким чином, оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

V. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1 362,00 грн за вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 908,00 грн за вимоги щодо стягнення моральної шкоди (т.1 а.с.33).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за вимогою щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 421,85 грн (1362,00х50000/161428,41).

Також відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за вимогою щодо стягнення моральної шкоди пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 272,40 грн (908х3000/10000).

За таких обставин загальна сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 694,25 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З 01 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» в розрахунку на місяць у розмірі 2 270,00 грн.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при поданні позову за вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 908,00 грн.

Крім цього, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч. 6, 8, 9 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем 29.06.2022 було сплачено 2 250,24 грн за почеркознавчу експертизу №СЕ-19/125-22/3265-ПЧ від 05.10.2022, що підтверджується копією квитанції №0.0..1 (т.1 а.с.208а).

Клопотань про зменшення розміру витрат на оплату послуг експерта зі сторони відповідача не надходило. Отже, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2 250,24 грн витрат за почеркознавчу експертизу.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14 075,00 грн суд зазначає наступне.

Згідно пункту 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надає копію договору №А-726 від 12.02.2021, укладеного з ТОВ «Київський центр юридичної допомоги» в особі касира-адміністратора (т.1 а.с.29), копію акту про надання юридичних послуг від 12.05.2021 ТОВ «Київський центр юридичної допомоги» в особі касира-адміністратора (т.1 а.с.30), копії чеків про сплату 3 500,00 грн, 2 000,00 грн, 5 000,00 грн (т.1 а.с.29зв), а також копію договору №А-891 від 05.05.2021, укладеного з ТОВ «Київський центр юридичної допомоги» в особі касира-адміністратора (т.1 а.с.31), копію акту про надання юридичних послуг від 12.05.2021 ТОВ «Київський центр юридичної допомоги» в особі касира-адміністратора (т.1 а.с.32), копію чеку про сплату 10 000,00 грн (т.1 а.с.31зв).

Водночас вказані докази не є належними та допустимими, оскільки з них не вбачається кому, ким і на підставі чого сплачені вказані суми, з поданих чеків не вбачається, що ці витрати сплачені саме позивачем.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що ці послуги були надані саме адвокатами чи адвокатським об`єднанням, діючим у відповідності до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Надані договори укладені з касиром-адміністратором, який не є адвокатом.

Також відповідно копій договорів та актів про надання юридичних послуг неможливо встановити, які саме юридичні послуги були предметом вказаного договору, адже в останніх вказано, що замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику наступні юридичні послуги: правовий аналіз, проекти позовної заяви до ТОВ «АРТ СІВЕР БУД», ТОВ «ЧСЕУ № 430», проекти претензій до указаних товариств, проекти звернень та скарг до установ. При цьому відомостей про те, що ці послуги пов`язані із наданням правової допомоги саме у цій справі відсутні.

Отже, позивачем не доведено, що ним було отримано правову допомогу, оскільки з договору не вбачається, що виконавцем робіт є адвокат або особа, яка за законом має правом на надання юридичних послуг, а тому витрати на правничу допомогу відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12-13, 19, 81, 141, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 115-117, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, суд

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧСЕУ №430» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧСЕУ №430» на користь ОСОБА_1 48 203 (сорок вісім тисяч двісті три) грн 39 коп заборгованості з виплати заробітної плати (сума визначена без урахування обов`язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів), 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (сума визначена без урахування обов`язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів) та 3 000 (три тисячі) грн 00 коп моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧСЕУ №430» на користь ОСОБА_1 694 (шістсот дев`яносто чотири) грн 25 коп судового збору, 2 250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) грн 24 коп витрат за проведення експертизи.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧСЕУ №430» судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп на користь ГУК у Черніг.обл/Новозав.р-н/22030101, код отримувача 37972475, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA0025742, код класифікації доходів бюджету 22030101.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 23.11.2022.

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЧСЕУ №430» (місцезнаходження: 14000, м. Чернігів, пров. Коцюбинського, буд. 4/9, )

Суддя Н. В. Маслюк