КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/1034/21 Головуючий у 1-й інст. - Коваленко О.М.
Апеляційне провадження 22-ц/824/7179/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 24 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступник ОСОБА_3 до Сквирської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Сквирського районного суду Київської області з позовом до Сквирської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

Посилалась на те, що у квітні 2003 році між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 була укладена усна домовленість про те, що ОСОБА_2 повинна була доглядати ОСОБА_4 та допомагати їй утримувати житловий будинок АДРЕСА_1 , за обумовлену винагороду.

У 2004 році ОСОБА_4 виїхала з села в с. Селезенівка, попросила ОСОБА_2 продовжити доглядати та утримувати в належному стані її житловий будинок.

За час відсутності ОСОБА_4 з 2007 року позивач проводила поточні та капітальні ремонти житлового будинку АДРЕСА_1 , сплачувала комунальні послуги.

У 2010 році у зв`язку з втратою власного житла у вказаному будинку за дозволом позивача почав проживати її син ОСОБА_5 разом зі своєю сім`єю.

Згодом ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свою чергу з дати її смерті по день звернення до суду з позовом ніхто не заявив свого права на спадщину на спірний житловий будинок.

Посилається на те, що позивач з 2007 року і до цього часу відкрито та добросовісно володіє нерухомим майном, що підтверджується актом депутата Сквирської міської ради № 185 від 19.05.2021 року та довідкою № 183 від 19.05.2021 року.

Зареєструвати у встановленому порядку право власності на вказаний житловий будинок позивач не має можливості через відсутність підтверджуючих документів про перехід права власності спірного житлового будинку на неї та відсутності оригіналів правовстановлюючих документів, тому на підставі вищевикладеного позивач просить визнати за нею, ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 60,9 кв.м., житловою площею 55,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 24 червня 2021 року позов ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 60,9 кв.м., житловою площею 55,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами.

Не погоджуючись з рішенням суду 18 лютого 2022 року особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Посилається на те, що у 2002 році ОСОБА_1 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_5 та проживаючи в аварійному будинку вирішили придбати житловий будинок який продавала ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 та передали їй кошти наперед, щоб вона більше не шукала покупців. Оформити будинок у нотаріуса домовились пізніше.

Крім того, посилається на те, що після одержання ОСОБА_4 коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вселились в будинок і проживають у ньому по даний час, утримують будинок і сплачують комунальні послуги, являються власниками житлового будинку по Ѕ частині кожний.

Посилається на те, що позивачем не було повідомлено ОСОБА_1 про існування позову та її не було залучено до участі у справі, чим було порушено її право власності на житло.

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні будь - які докази щодо добросовісного та безперервного володіння позивачем будинком АДРЕСА_1 понад 10 років відповідно до ст. 344 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року залучено, як правонаступника ОСОБА_2 - її дочку ОСОБА_6 .

Учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з 2007 року відкрито та добросовісно володіє нерухомим майном, що підтверджується копією акта депутата Сквирської міської ради № 185 від 19 травня 2021 року, який складено за участі сусідів та довідкою № 183 від 19 травня 2021 року.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проживала в будинку АДРЕСА_1 з 2007 року по даний час, а з 2010 року з її дозволу в даному житловому будинку проживає її син ОСОБА_5 з сім`єю, що підтверджується копією довідки №185 виданої Сквирською міською радою Білоцерківського району Київської області від 19.05.2021 року (а.с.10).

Раніше будинок належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, яке видано на підставі рішення виконкому Шапіївської сільської ради від 06.03.2002 року №4 (а.с.4).

В 2004 році ОСОБА_4 , виїхала з села в с. Селезенівка, при цьому зі слів позивача попросила ОСОБА_2 продовжити доглядати та утримувати в належному стані вказаний житловий будинок.

За час її відсутності з 2007 року позивач проводила поточні та капітальні ремонти житлового будинку АДРЕСА_1 , сплачувала комунальні послуги.

У 2010 році у зв`язку з втратою власного житла, у вказаному будинку з її дозволу почав проживати її син ОСОБА_5 разом зі своєю сім`єю.

Згодом ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свою чергу з дати її смерті по день звернення до суду з позовом ніхто не заявив свого права на спадщину на спірний житловий будинок.

Факт того, що позивачка з 2007 року і до цього часу відкрито та добросовісно володіє нерухомим майном підтверджується копією акта депутата Сквирської міської ради № 185 від 19.05.2021 року (а.с.11), який складено за участі сусідів та довідкою № 183 від 19.05.2021 року (а.с.10).

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018 року у справі № 571/1099/16-ц зазначив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави, добросовісніть заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Визначаючи умови набуття права власності за набувальною давністю Верховний Суд у постанові від 01.08.2018 року у справі №201/12550/16-ц вказав, що лише за наявності таких умов можливе набуття права власності на чужі речі: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Для набуття права власності за набувальною давністю всі вказані умови повинні бути наявними у скупності.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 60,9 кв.м, житловою площею 55.2 кв.м з господарськими будівлями та спорудами виходив із того , що позивач проживає у будинку АДРЕСА_1 з 2007 року по даний час, а з 2010 року з її дозволу в будинку (який їй не належить) проживає її син , що підтверджується копією довідки № 185 виданою Сквирською міською радою від 19. 05.2021 року.

Такий висновок суду щодо проживання позивача за зазначеною адресою з 2007 року не відповідає фактичним обставинам справи, не підтверджується належними, допустимими та достовірними доказам, оскільки відсутні такі докази в матеріалах справи . Не узгоджується таке твердження і з вимогами ст.150 ЖК України, оскільки позивач не являється власником будинку, наймачем будинку , не зареєстрована в даному будинку .

Крім того, з твердження самого позивача у позовній заяві в 2003 року між нею та ОСОБА_4 (власником будинку АДРЕСА_1 ) була досягнута усна домовленість лише про надання позивачем послуг щодо догляду за власником будинку АДРЕСА_1 та надання допомоги власнику будинку по утриманню будинку, а не про вселення та проживання в ньому .

Тобто, позивач була обізнана з тим фактом, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 і, а тому не могла не знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на даний будинок, догляд за будинком міг здійснюватися за волею власника, а тому володіння позивачем цим будинком не може вважатися добросовісним.

Не вказано ні позивачем у позовній заяві, ні судом першої інстанції дати з якої належить відраховувати десятирічне безперервне постійне проживання позивача у спірному будинку, що ставить неможливим набуття права власності на будинок за набувальною давністю.

Приписами пункту 3 рішення Сквирської міської ради « Про надання повноважень депутатам Сквирської міської ради щодо складання актів обстеження та характеристик» від 21 січня 2021 року № 39-4-VIII встановлено , що «у населених пунктах територіальної громади підпис депутата засвідчує староста , скріплює печаткою старости з подальшою реєстрацією в журналі. Не завірений печаткою Акт є не дійсним».

Крім того, ні акт обстеження матеріально побутових умов проживання ОСОБА_2 від 19.05.2021 року , яка зареєстрована по АДРЕСА_2 ( зараз АДРЕСА_3 , складений депутатом VIII скликання Сквирської міської ради Головня О.М., ні довідка Сквирської міської ради №185 від 19.05.2021 року, надана відповідно до пункту 4 рішення та на яку посилається суд першої інстанції і позивач , не засвідчуютьфакт постійного безперервного проживання позивача в будинку АДРЕСА_1 понад 10 років , як того вимагає ст. 344 ЦК України для визнання права власності на майно за набувальною давністю, а навпаки вказують, що ОСОБА_2 мешкає за адресою АДРЕСА_3 .

Крім цього, в довідці зазначено , що вона складена на підставі свідчень свідків сусідів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (місце проживання яких не встановлено), але в матеріалах справи свідчення таких свідків сусідів - відсутні, тому обставини зазначені позивачем у позові та зазначені судом у судовому рішенні базуються на припущеннях, що суперечить нормам пункту 6 ст. 81 ЦПК України .

За таких обставин в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо добросовісного та безперервного володіння позивачем будинком АДРЕСА_1 понад 10 років , як передбачено нормами ст. 344 ЦК України.

Велика Палата Верховного суду у справі № 910/17274/17 від 14 травня 2019 року дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь - яку правову підставу володіння чужим майном . Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Скаржник посилається на те, що у 2002 році ОСОБА_1 перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_5 (сином позивача) та проживаючи в аварійному будинку в с.Шапіївка, Сквирського району вирішили придбати житловий будинок АДРЕСА_1 , який продавався громадянкою ОСОБА_4 в селі Шапіївка Сквирського району Київської області і передали їй наперед кошти щоб вона більше не шукала покупців на цей будинок , а оформити будинок у нотаріуса домовилися пізніше . Після одержання ОСОБА_4 коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вселилися уданий будинок і проживають у ньому по даний час. Даний факт підтверджується поясненнями дочки позивача - ОСОБА_6 , невістки ОСОБА_4 - ОСОБА_9 , сусідки ОСОБА_10 .

Тобто, скаржник стверджує, що ще в 2002 році ОСОБА_1 стала власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , про що позивач не повідомила суд.

ОСОБА_1 по даний час проживає із сім'єю у спірному будинку, утримує будинок і сплачує комунальні платежі, являється власником Ѕ частини житлового будинку, однак скаржника не було повідомлено і не було залучено до участі у справі, не повідомлено про існування спочатку позову, а потім і судового рішення, не ознайомлено з ним будь - яким способом, чим було порушено її право власності на житло.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 стало відомо, що її свекруха позивач у справі померла.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи всі докази в сукупності апеляційний суд вважає, що позивачем не надано суду доказів відповідно до приписів статей 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Крім того, як вбачається із апеляційної скарги скаржника ОСОБА_1 наявний спір між сторонами щодо володіння спірним будинком, що спростовує твердження позивача про відкрите та добросовісне володіння спірним нерухомим майном.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що судом неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наявним в ній доказам, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 24 червня 2021 року- скасувати, постановити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді