Справа №242/2933/20
Провадження № 2/242/411/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 рокуСелидівський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Хацько Н. О., за участю секретаря судового засідання Клименко А. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не самостійних вимог: ОСОБА_3 , про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна. В обґрунтування своєї позовної заяви зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають дітей: ОСОБА_4 , 2010 року народження, ОСОБА_5 , 2014 року народження, ОСОБА_6 , 2018 року народження. Шлюб між сторонами розірваний відповідно до рішення Селидівського міського суду Донецької області від 17 січня 2020 року у справі № 242/7089/19. За період перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно:

-квартира АДРЕСА_1 , вартість якого станом на дату придбання становила 28 000,00 грн.;

-квартира АДРЕСА_2 , вартість якої станом на дату придбання становила 34 000,00 грн.;

-автомобіль марки ГАЗмодель 33021, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , білогокольору, державнийномерний знак НОМЕР_2 , середня ринкова вартість якого становить 72 920,00 грн.;

-автомобіль марки FAW, модель № СА 1031, 2008 року випуску, який відповідно до оригіналу розписки коштував 70 000,00 грн.;

-систему зворотного осмосу WS-RO24-131, вартість якого становить 75 400,00 грн.;

-МФУ EpsonL210 (С11СС59302) (L220), вартість якого на момент придбання становить 5 970,00 грн.;

-Батут TotalSport 252, середня ринкова вартість якого становить 6 000,00 грн.;

-ОСОБА_7 , а саме два ліжка вартістю 2 160,00 грн., два матраци вартістю 1 852,00 грн., дві шафи вартістю 4 500,00 грн., бюро вартістю 1597, 00 грн., стіл письмовий вартістю 1881,00 грн., куток вартістю 892,00 грн.

Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо поділу вищевказаного майна.

На підставі вищевикладеного позивачка за первісним позовом просить суд здійснити поділ вказаного майна. В порядку поділу просить визнати за нею право власності на: квартиру АДРЕСА_3 ; батут та дитячі меблі, а за відповідачем просить визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль ГАЗ , модель 33021, 2003 року випуску, зі стягненням з відповідача компенсації у вартості половини автомобіля в сумі 36 460,00 грн; автомобіль марки FAW, 2008 року випуску, зі стягненням компенсації з відповідача половини вартості зазначеного автомобіля в сумі 35 000,00 грн., право власності на МФУ, систему зворотного осмосу з компенсацією позивачці половини його вартості в сумі 37 000,00 грн.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подав зустрічний позов, у відповідності до якого в порядку поділу майна просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_3 , яку він оцінює в 100 000,00 грн. , систему зворотного осмосу , яку він оцінює в 20 000,00 грн. За ОСОБА_1 просив визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 , вартість якої зазначає 34 000,00 грн. , автомобіль ГАЗ 33021, МФУ, батут дитячий та меблі дитячі. Крім того, зазначив, що згоден заплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 11 809,00 грн. Стосовно автомобіля FAW зазначив, що даний автомобіль не належить сторонам, тому поділу не підлягає.

Позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 подано письмові пояснення, у відповідності до яких не погоджується з варіантом поділу майна, запропонованим ОСОБА_2 у зустрічним позову. Вважає, що відсутні підстави для визнання за нею права власності на автомобіль ГАЗ, оскільки її колишній чоловік використовує даний автомобіль в своїй підприємницькій діяльності. Крім того, вона не погоджується з визнанням за нею права власності на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки стан цієї квартири є таким, що не придатний для проживання, а після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з нею.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом вимоги, викладені в первісному позові підтримала в повному обсязі. Позиція щодо зустрічних позовних вимог викладена в письмових поясненнях.

Відповідач за первісним позовом на позивач за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом вимоги, викладені в зустрічному позові підтримав в повному обсязі.

В судове засідання, призначене на 20 грудня 2022 року, сторони не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого повторно 26 лютого 2019 року Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області сторони зареєстрували шлюб між собою 12 червня 2010 року.

З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтвердженого наданими копіями свідоцтв про народження дітей.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17 січня 2020 року, яке набрало законної сили 18 лютого 2020 року, шлюб між сторонами розірвано.

При встановленні обсягу майна, що було придбано сторонами за час шлюбу, суд враховує наступне.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з пунктом 23 ППВСУ «Про практику застосування сулами законодавства при пригляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Так, при визначенні обсягу майна, що було придбано за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд приймає до уваги наступні докази щодо нерухомого майна.

Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Донецької області Леоновою В. П., ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_4 , що на теперішній час перейменована на АДРЕСА_5 .

Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири від 13 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Козирєвою Л. В., ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 .

Сторони в судовому засіданні не заперечували, що вищевказане нерухоме майно є спільним сумісним, а тому суд приходить до висновку про необхідність його поділу між сторонами.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що узгодженості щодо поділу цього нерухомого майна між сторонами не досягнуто, та сторонами пропонуються варіанти його поділу, які суперечать один одному.

Крім того, суд звертає увагу на те, що маються суттєві розбіжності у визначенні вартості квартири АДРЕСА_3 .

Так, позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом зазначена вартість квартири на час її придбання, тобто 28 000,00 грн. Натомість відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом вказана вартість цієї квартири в розмірі 100 000,00 грн.

Крім того, в справі наявні суперечності щодо порядку поділу даних квартир. Так, як зазначено обома сторонами, квартира АДРЕСА_3 перебуває у житловому стані, тому кожна зі сторін пред`явила вимогу щодо виділення цієї квартири собі. Разом з тим, квартира АДРЕСА_2 пропонується виділити стороні відповідача за кожним позовом.

Як зазначено в ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Разом з тим, жодних документів, які б підтверджували вартість вказаних квартир саме на час розгляду справи, сторонами не надано. Будь-яких клопотань про призначення

експертизи для вирішення цього питання не надходило. Суд не може прийняти до уваги як вартість, визначену в договорах купівлі-продажу квартир, оскільки вона відображає ціну нерухомого майна на час його придбання, так і оцінку позивача за зустрічним позовом та відповідача за первісним позовом, зокрема квартири АДРЕСА_3 , в сумі 100 000,00 грн., оскільки дана оцінка є особистим судженням сторони, та не підтверджена жодними документами.

Суд звертає увагу на те, що як при проведенні підготовчого судового засідання, та і в судовому засіданні судом було роз`яснено їх право на проведення відповідної експертизи для визначення вартості об`єктів поділу, проте даним правом сторони не скористалися, а обов`язок суду призначення такої експертизи в даному випадку у відповідності до ЦПК відсутній.

За таких обставин, суд позбавлений можливості поділу вказаного майна шляхом виділення кожній стороні окремого об`єкту нерухомого майна, оскільки в даному випадку неможливо забезпечити принцип рівності їх часток.

З урахуванням вищевикладеного, за умови неможливості реального поділу вищевказаного нерухомого майна, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Такий варіант поділу нерухомого майна, на думку суду, не позбавляє жодного із подружжя нерухомого майна, саме нерухоме майно зберегло своє цільове призначення, та за наявної суперечності сторін у визначенні його вартості, не створює для кожного із подружжя дисбалансу у грошовому вираженні.

Вирішуючи питання щодо поділу автомобіля ГАЗ, моделі 33021, суд виходить з наступного.

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 19 травня 2011 року, автомобіль ГАЗмодель 33021, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , білогокольору, державнийномерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 .

В судовому засіданні сторони не заперечували проти того, що даний автомобіль був придбаний ними спільно за час перебування у шлюбі, а отже суд виходить із принципу презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та визнає, що даний автомобіль є спільним майном подружжя.

Разом з тим, сторони не дійшли згоди щодо його поділу. Так, позивачкою за первісним позовом та відповідачкою за зустрічним позовом заявлено вимогу щодо визнання права власності на даний автомобіль за відповідачем за первісним позовом із стягненням з нього компенсації вартості Ѕ частини даного автомобіля. Натомість відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом заявив вимогу щодо визнання права власності на даний автомобіль за ОСОБА_1 .

Суд, з`ясувавши доводи сторін із цього питання та дослідивши наявні письмові докази, погоджується з позицією ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації і не потребує згоди іншої сторони.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц.

Суд приймає до уваги доводи ОСОБА_1 , що спірний автомобіль використовується ОСОБА_2 під час здійснення підприємницької діяльності, що не оспорювалося останнім, тому приходить до висновку, що в даному випадку доцільним є залишення даного автомобіля саме йому зі стягненням на користь ОСОБА_1 вартості Ѕ частини автомобіля.

Дану компенсацію позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом оцінено в розмірі 36 460,00 гривень.

Вартість автомобіля визначена згідно відомостей про продаж автомобілів, розміщених в мережі Інтернет, які є аналогічними за своїми характеристиками.

Так, позивачкою за первісним позовом на підтвердження вартості автомобіля ГАЗ, модель 33021, 2001 року випуску, що є об`єктом поділу, надала відомості з Інтернет-ресурсів, та зазначила середню вартість автомобіля з ознаками, що притаманні зазначеному об`єкту поділу, зокрема, модель, рік випуску тощо.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача на те, що позивачем не доведена вартість автомобіля, оскільки в порушення вимог ст.81 ЦПК України з боку відповідача не надано будь-яких доказів на спростування відомостей про вартість транспортних засобів, яка визначена позивачем, а також з боку відповідача не заявлялось клопотання про призначення у даній справі судової автотоварознавчої експертизи для визначення вартості спірного майна, хоча як вже було зазначено вище, дане право було роз`яснено як в підготовчому судовому засіданні, так і під час розгляду справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку про визнання права власності на автомобіль ГАЗ, моделі 33021 за ОСОБА_2 із стягненням з нього компенсації на користь ОСОБА_1 в розмірі Ѕ частини вартості даного автомобіля в розмірі 36 460,00 грн.

Стосовно поділу автомобіля FAW 1031, державний номерний знак НОМЕР_5 , суд виходить з наступного.

Як передбачено частиною 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, в порушення вимог, встановлених ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом не надано жодних доказів, які б давали можливість встановити належність вищевказаного автомобіля до майна, спільно нажитого подружжям.

Так, матеріали справи містять копію розписки від ОСОБА_3 , у відповідності до якої останній продав автомобіль FAW 1031, державний номерний знак НОМЕР_5 Миропольцеву ОСОБА_8 , та отримав від нього грошові кошти в сумі 70 000,00 грн.

Крім того, матеріали справи містять копію довіреності , виданої ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 на користування та розпорядження даним транспортним засобом.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що фактично цей автомобіль був куплений у ОСОБА_3 , тобто фактично була купівля-продаж даного автомобіля.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15 (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року в справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Натомість в справі, що розглядається, відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом зазначено, що договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу не укладався, та підтверджено, що він користувався ним за довіреністю.

Натомість позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом взагалі не було заявлено вимогу про визнання правочину удаваним, та не надано відомостей, які вказують на те, що дії учасників правочину були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Згідно з копією договору купівлі-продажу транспортного засобу 1441/2018/818945 від 08 лютого 2018 року даний автомобіль був придбаний ОСОБА_3 , та на час розгляду справи був зареєстрований за ним.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, та, відповідно, жодних пояснень щодо обставин, які стосуються права власності на вказаний автомобіль, не надав.

Таким чином, в судовому засіданні підтверджено, що вказаний автомобіль належить іншій особі, а відтак не може бути віднесений до переліку майна, що є спільною сумісною власністю, тому і поділу не підлягає.

Вирішуючи питання щодо поділу дитячих меблів та батуту, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні сторони не заперечували проти придбання вказаного майна спільно в період шлюбу. Крім того, до суду не надійшло заперечень від жодної зі сторін щодо порядку поділу зазначеного майна.

Разом з тим, суд звертає увагу, що дані меблі були придбані для дітей, тобто для забезпечення їх нормального розвитку та виховання. Батут в даному випадку можна віднести до іграшок.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 174 СК України майно, придбане батьками або одним із них для забезпечення розвитку, навчання та виховання дитини (одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання тощо), є власністю дитини.

За таких обставин, суд приходить до висновку про неможливість поділу зазначеного майна, оскільки це порушить інтереси дітей.

Вирішуючи питання щодо поділу системи зворотного осмосу та МФУ, суд вважає за необхідне, що у справі, що розглядається не було досягнуто згоди щодо вартості цього майна.

Так, згідно з відомостями, що містяться в копії накладної від 04 серпня 2015 року ОСОБА_2 , разом з інструкцією з експлуатації, ПП «Укркомфорт» поставило систему зворотного осмосу WS-RO24-131.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що МФУ EpsonL210 був придбаний 17 березня 2016 року, що підтверджується товарним чеком № 84016.

На підтвердження вартості системи зворотного осмосу позивачкою за первісним позовом надано роздруківку з сайту ПП «Укркомфорт» щодо продажу подібних систем. Крім того, на виконання ухвали суду ПП «Укркомфорт» надало інформацію, що на момент придбання такої системи вона орієнтовано коштувала 55 000,00 грн.

На підтвердження вартості МФУ «EpsonL210»Миропольцевою К. С. було надано квитанцію, в якій відображено його ціну на час придбання, тобто 3 970,00 грн.

Як вже було зазначено вище, вартість майна, за відсутності згоди сторін, визначається на час розгляду справи.

Тому, з урахуванням того, що об`єктами поділу у даній справі є система зворотного осмосу та МФУ, які вже перебували у використанні, суд не приймає до уваги надані ОСОБА_1 документи про їх вартість, оскільки вони відображають ціну на нові товари. Крім того, суд не може прийняти оцінку цих речей відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, оскільки вона нічим не підтверджена.

Суд звертає увагу на те, що оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації.

Натомість, за відсутності дійсної вартості об`єктів поділу на час розгляду справи, та наявної незгоди сторін із запропонованими порядками його поділу, суд позбавлений можливості поділити його таким чином, щоб були враховані всі інтереси сторін та дотриматися рівності часток кожного з них.

Суд вкотре наголошує на тому, що незважаючи на роз`яснення сторонам права на проведення експертизи для визначення дійсної вартості об`єктів поділу, такі клопотання від сторін не надходили.

Таким чином, в задоволенні вимог щодо поділу даних об`єктів суд вважає за необхідне відмовити.

З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не самостійних вимог: ОСОБА_3 , про поділ спільного сумісного майна подружжя підлягають частковому задоволенню.

Крім того, частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за первісним позовом при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 3 031,72 грн. , а також 420 грн. 40 коп. за заяву про забезпечення позову.

Відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1 081,92 грн.

За положеннями, визначеними в ст.. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З урахуванням задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на сплату судового збору в розмірі 1 095,00 грн., та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на сплату судового збору в розмірі 1 034,60 грн.

Заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 13 липня 2020 року, відповідно до якої накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , а також на автомобіль ГАЗ модель 33021, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , слід скасувати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

-квартиру АДРЕСА_2 ;

-квартиру АДРЕСА_3 ;

-Автомобіль ГАЗ модель 33021, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , білогокольору, державнийномерний знак НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

-Ѕ ідеальнучасткуквартири АДРЕСА_2 ;

-Ѕ ідеальну часткуквартири № 14 в будинку АДРЕСА_5 ;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на:

-Ѕ ідеальну часткуквартири № 37 в будинку АДРЕСА_6 ;

-Ѕ ідеальну часткуквартири № 14 в будинку АДРЕСА_5 ;

Залишити квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ГАЗ модель 33021, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , білогокольору, державнийномерний знак НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за Ѕ частину автомобіля ГАЗ модель 33021, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , білогокольору, державнийномерний знак НОМЕР_2 в розмірі 36 460 ( тридцятьшістьтисяччотиристашістдесят) грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 095 ( одна тисяча дев`яносто п`ять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 034 ( одна тисяча тридцять чотири) грн. 60 коп.

Заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 13 липня 2020 року скасувати.

Зняти арешти з квартири АДРЕСА_2 .

Зняти арешт з автомобіля ГАЗ модель 33021, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_7 .

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_7 .

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , АДРЕСА_8 .

Повний текст рішення складено 30 грудня 2022 року.

Суддя Н.О. Хацько