Справа № 463/785/18 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/2854/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретарка: Колич Х.Б.,

за участі в судовому засіданні представників позивачок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відповідачки ОСОБА_5 , представниці відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова в складі судді Стрепка Н.Л. від 29 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко Марія Михайлівна про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 29 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову вжитті ухвалою суду від 1 березня 2018 року, а саме скасувати накладений арешт на Ѕ частки квартири, загальною площею 44,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 5471527, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування укладеного 13 грудня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко Марією Михайлівною, зареєстрованого в реєстрі за номером 1033.

Вказане рішення оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину.

Вважають, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначають, що відповідач, відчужуючи 13.12.2017р. належне йому на праві власності нерухоме майно своїй матері, був обізнаний про заподіяну ним шкоду позивачам у результаті ДТП, що мала місце 11.12.2017р., а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виникнення зобов`язання з відшкодування позивачам заподіяної шкоди шляхом звернення стягнення на належне йому нерухоме майно. Також, під час судового розгляду справи судом було встановлено відсутність у боржника будь-якого іншого рухомого чи нерухомого майна, відсутність інших джерел доходів (заробітна плата/пенсія та ін.) чи коштів на банківських рахунках. Після відчуження квартири на користь матері Відповідач ОСОБА_8 продовжував там проживати та був тривалий час прописаний у цій квартирі, в т.ч. вже під час розгляду справи ним було прописано дітей в цю квартиру. Станом на момент подання апеляційної скарги ОСОБА_8 не відшкодував заподіяну позивачам шкоду, навіть частково. Продовжує ігнорувати вимоги приватного виконавця, за результатами чого був обмежений рішенням суду у виїзді за кордон. На момент прийняття рішення суду від 29.06.2021 р. вже набрало законної сили рішення Личаківського районного суду в іншій справі № 463/1115/18 за позовом ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП пошкодження автомобіля та травмами завданими ДТП. Відповідно до цього рішення ОСОБА_12 повинен відшкодувати ОСОБА_9 433 224,40 грн. відшкодування майнової шкоди, 2500 грн. витрати експертного дослідження, 5000 грн. відшкодування моральної шкоди. Також, стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_10 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, за результатами чого було відкрито виконавче провадження. Апелянти зазначають, що досліджуючи показання свідків суд не надав оцінки показам відповідача ОСОБА_11 , який під час допиту ствердив, що усвідомлював наслідки заподіяння шкоди відповідачам та розумів, що буде змушений нести матеріальну відповідальність перед ними. Також відповідач не зміг пояснити чому він маючи дружину та неповнолітню дитину безоплатно передав на користь близького родича своє єдине майно (в нього відсутнє будь-яке інше рухоме чи нерухоме майно) Ѕ частину квартири, не маючи при цьому інших джерел до фінансового утримання своєї сім`ї та себе. Звертають увагу на те, договір дарування, предметом якого було єдине належне на праві власності відповідачу житло, було укладено відповідачем на користь його матері через день після ДТП, що трапилася під керуванням відповідача, таким чином є обґрунтовані підстави вважати, що даний правочин має ознаки фіктивності, оскільки був вчинений не з метою настання обумовлених цим договором правових наслідків, а з метою приховання майна від стягнення за його рахунок завданої позивачам у результаті ДТП матеріальної та моральної шкоди.

В судове засідання позивачки та відповідач ОСОБА_6 не з`явилися, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що їх інтереси в судовому засіданні захищали представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивачок на підтримання апеляційної скарги, відповідачки та представниці обох відповідачів в заперечення скарги, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.202, 203, 234, ч.1 ст.717, ч.1 ст.718, ч.2 ст.719, ст.ст.722,1166,1188 ЦК України, ст.ст.10,12, 81, 82, 141, 158, 263, 265, 273, 274,707 ЦПК України, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанову Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 583/780/17 (провадження № 61-11198св20) та задовольняючи заяву про забезпечення позову, виходив з того, що 11 грудня 2018 року о 22:00 годині у м. Львові на вул. Липинського, 25А ОСОБА_6 , керуючи автомобілем Лексус д.н.з. НОМЕР_1 , прояв неуважність до дорожньої обстановки, не реагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого втратив контроль над керованим ним автомобілем, здійснив виїзд за межі проїжджої частини дороги та здійснив наїзд на перешкоду у вигляді металевого стовпа електропостачання, продовжив рух та здійснив зіткнення з цегляною огорожею будинку АДРЕСА_2 . Внаслідок цього автомобіль отримав технічні пошкодження, пасажир ОСОБА_2 і водій ОСОБА_6 отримали тілесні ушкодження та завдано збитків ОСОБА_14 , чим порушив п. 2.3б, 12.1 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, що стверджується копією постанови в справі № 463/1051/18. Відповідачу ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 1 квітня 2009 року на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_3 . Іншим співвласником є ОСОБА_5 (том 1 а.с. 128). Квартира набута у власність за однакових правових підстав шляхом приватизації. Договором про визначення часток у спільній сумісній власності від 13 грудня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко Марією Михайлівною, зареєстрованим в реєстрі за № 1032, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було змінено форму власності на вищезазначену квартиру із спільної сумісної власності на спільну часткову власність та визначено за відповідачами по Ѕ частці права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 13 грудня 2017 року на підставі договору дарування Ѕ частки квартири ОСОБА_6 подарував ОСОБА_5 Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 . Договір укладено між сином і матір`ю, що відповідачами не заперечувалось. В квартирі на момент укладення договору були зареєстровані ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , що стверджується довідкою ЛКП «№ 500» від 13 грудня 2017 року. З матеріалів справи вбачається, що укладенню оскаржуваного договору передував звіт про незалежну оцінку майна від 11 грудня 2017 року (реєстраційний номер 2486372_11122017_171211-005). З листа Фонду державного майна України від 8 липня 2018 року № 10-58-14338 вбачається, що запис за реєстраційним номером 2486372_11122017_171211-005 було створено у Єдиній базі даних звітів про оцінку о 18:00 годині 13 грудня 2017 року під обліковим записом суб`єкта оціночної діяльності ПП «Експерт» (том 2 а.с. 14). З листа Фонду державного майна України від 24 жовтня 2018 року № 10-58-21653 вбачається, що Єдину базу 11 грудня 2017 року було перевантажено запитами. З листа приватного нотаріуса Скречко М.М. від 25 вересня 2018 року № 154/01-16 та інформації про перевірку з Єдиної бази даних звітів про оцінку вбачається, що при укладенні договору дарування Ѕ частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 нотаріусом Скречко М.М, за ідентифікатором № 2486372_11122017_171211-005 було здійснено пошук і перевірку звіту та отримано інформацію про дату звіту 11 грудня 2017 року. З листа ПП «Експерт» вбачається, що звіт про незалежну оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ: 2486372_11122017_171211-005, двохкімнатної квартири АДРЕСА_3 , проведено 11 грудня 2017 року, однак у зв`язку з неналежною технічною роботою бази звіт був опублікований 13 грудня 2017 року. Під час внесення звіту в реєстр формується номер звіту, в якому зазначено дату його проведення та внесення в реєстр. Ідентифікатор за базою ФДМУ 2486372_11122017_171211-005, з якого вбачається дата _11122017_171211. Таким чином судом встановлено, що звіт було складено 11 грудня 2017 року, однак через технічні причини опубліковано в Єдиній базі даних звітів про оцінку 13 грудня 2017 року. З листа Личаківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 16 березня 2018 року № вбачається, що ОСОБА_5 користується субсидією для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг з 1 жовтня 2015 року на одну особу як мешканець квартири АДРЕСА_3 . З витягів з протоколів № 12 від 17 листопада 2015 року, № 14 від 26 жовтня 2016 року, засідання комісії з питань призначення субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, надання компенсації особам, які мають право на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби, але проживають у будинках з центральним опаленням, та включення до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, надання допомоги постраждалим особам чи особам, які переміщуються утвореної при Личаківській районній адміністрації м. Львова вбачається, що ОСОБА_5 надано субсидію на оплату житлово-комунальних послуг за рахунок коштів бюджету з 1 жовтня 2015 року та з 1 вересня 2016 року відповідно на термін, визначений законодавством, враховуючи одну фактичну проживаючу особу. З актів ЛКП «№ 500» від 12 жовтня 2015 року, 15 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_3 не проживає, хоча є зареєстрованим в ній. З описаного вище судом встановлено, що 11 грудня 2017 року мало місце ДТП яким заподіяно шкоду позивачам у справі та розмір такої підтверджується рішенням суду, хоча позов про відшкодування шкоди було пред`явлено пізніше позову, що є предметом розгляду, що випливає з рішення Личаківського районного суду м. Львова в справі № 463/1115/18 від 10 липня 2019 року, а саме 2 березня 2018 року. Цього ж числа відповідачем ОСОБА_6 замовлено звіт про оцінку квартири АДРЕСА_3 . Обставини щодо відчуження квартири до 11 грудня 2017 року обговорювались між відповідачами, що стверджується показами свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , яким суд надає віри, оскільки такі є послідовними, логічними, не містять суперечностей та підтверджуються описаними вище письмовими доказами. Відповідач ОСОБА_6 в спірній квартирі не проживав тривалий час і участі в її утриманні не приймав, про що свідчать покази вказаних вище свідків, а також описані вище акти про не проживання, а також відомості про надання відповідачу ОСОБА_5 субсидій на оплату житлово-комунальних послуг. Оскільки за оскаржуваним правочином нерухоме майно перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_5 не лише юридично, а й фактично, відповідач ОСОБА_5 в спірній квартирі не проживав і не проживає, тобто сторони бажали настання наслідків укладеного правочину, квартира набута ними за однакових правових підстав шляхом приватизації, а відтак право на частку в квартирі мали всі хто в ній був зареєстрованим на момент приватизації, оскільки відчуження частки в квартирі обговорювалося ще до ДТП, яке мало місце 11 грудня 2017 року, а тому суд надаючи оцінку представленим сторонами доказам, вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача, що спірний договір було укладено з метою уникнення відшкодування заподіяної шкоди, належних і допустимих доказів протилежного стороною позивача не представлено, а тому суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає.

15 лютого 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко Марія Михайлівна, у якому просили:

- визнати недійсним договір дарування Ѕ частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 13 грудня 2017 року ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко Марією Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за номером 1033.

Позов мотивували тим, що 11 грудня 2017 року близько 22:00 години у м. Львові на вул. Липинського, 25А відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі відповідача ОСОБА_11 , який керуючи автомобілем марки «Лексус» р.н. НОМЕР_1 , власником якого згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 є позивач ОСОБА_9 , виїхав за межі проїзної частини, де здійснив наїзд на перешкоду. В результаті вказаної вище ДТП пасажир ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, а транспортний засіб «Лексус» р.н. НОМЕР_1 зазнав технічних пошкоджень. За результатами вчиненого ДТП було внесено відомості до ЄРДР за № 0005164 від «12» грудня 2017 року та розпочато досудове розслідування кримінального провадження. Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 32280 від 16 грудня 2017 року позивачу ОСОБА_10 було поставлено діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забійні рани лобно-тімяної ділянки, лівого колінного суглобу. Таким чином, у результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 11 грудня 2017 року, відповідачем ОСОБА_6 було заподіяно шкоди позивачу ОСОБА_1 у зв`язку з пошкодженням автомобіля, що належить їй на праві приватної власності, та шкоди ОСОБА_2 у зв`язку заподіянням їй тілесних ушкоджень. Згідно наявної в матеріалах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0005164 від 12 грудня 2017 року, інформації в результаті ДТП водій - ОСОБА_6 теж зазнав тілесних ушкоджень. Однак, незважаючи на ушкодження здоров`я та пережиту стресову ситуацію у момент дорожньо-транспортної пригоди відповідач 13 грудня 2017 року (через добу після згаданої вище ДТП) уклав договір дарування частки квартири на користь своєї матері - ОСОБА_5 . Укладений договір дарування від 13 грудня 2017 року сторона позивача вважає таким, що має ознаки фіктивності з огляд на таке. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 , виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 1 квітня 2009 року та витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно № 23039854 від 17 червня 2009 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Згідно з відомостями Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 108936092 від 25 грудня 2017 року іншого нерухомого майна за відповідачем ОСОБА_6 не зареєстровано. Договором про визначення часток у спільній сумісній власності від 13 грудня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко Марією Михайлівною, зареєстрованим в реєстрі за № 1032, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було змінено форму власності на вищезазначену квартиру із спільної сумісної власності на спільну часткову власність та визначено за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по Ѕ частці права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . В той же час між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування від 13 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко Марією Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 1033, відповідно до якого відповідач ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_5 належну йому Ѕ частку вищезгаданої квартири. Оскільки зазначений договір дарування, предметом якого було єдине належне на праві власності відповідачу ОСОБА_6 житло, було укладено відповідачем на користь його матері ОСОБА_5 через день після вищезгаданої дорожньої транспортної події, що трапилася під керуванням відповідача, то позивачі вважають, що є обґрунтовані підстави вважати, що даний правочин має ознаку фіктивності, оскільки був вчинений не з метою настання обумовлених цим договором правових наслідків, а з метою приховання майна від стягнення за його рахунок завданої позивачам у результаті ДТП матеріальної та моральної шкоди. На думку сторони позивачів, відповідач ОСОБА_6 , відчужуючи 13 грудня 2017 року належне йому на праві власності нерухоме майно своїй матері, був обізнаний про заподіяння ним шкоди позивачам у результаті ДТП, що мала місце 11 грудня 2017 року, а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виникнення зобов`язання з відшкодування позивачам заподіяної шкоди шляхом звернення стягнення на належне йому нерухоме майно. У зв`язку з тим, що оспорюваний договір дарування не був укладений з метою реального настання правових наслідків, обумовлених цим правочином, а дії сторін договору були спрямовані на фіктивний перехід права власності відповідача на нерухоме майно до близького родича (матері) з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок зобов`язання з відшкодування шкоди, окрім цього дарувальник продовжує фактично володіти та користуватися відчуженим майном, а відтак укладений договір дарування має ознаки фіктивності та повинен бути визнаний судом недійсним. А тому позивачі, як особи, яким неправомірними діями відповідача ОСОБА_6 спричинено шкоду, з метою захисту своїх прав порушених відповідачем звернулись до суду з відповідним позовом, який просять задоволити.

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є:

1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини;

2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом;

3) свобода договору;

4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом;

5) судовий захист цивільного права та інтересу;

6) справедливість, добросовісність та розумність.

За ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15 (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16 (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено і не спростовано, 11 грудня 2017 року о 22:00 годині у м. Львові на вул. Липинського, 25А ОСОБА_6 , керуючи автомобілем LEXUS д.н.з. НОМЕР_1 , прояв неуважність до дорожньої обстановки, не реагував на її зміну, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого втратив контроль над керованим ним автомобілем, здійснив виїзд за межі проїжджої частини дороги та здійснив наїзд на перешкоду у вигляді металевого стовпа електропостачання, продовжив рух та здійснив зіткнення з цегляною огорожею будинку АДРЕСА_2 . Внаслідок цього автомобіль отримав технічні пошкодження, пасажир ОСОБА_2 і водій ОСОБА_6 отримали тілесні ушкодження та завдано збитків ОСОБА_14 , чим порушив п. 2.3б, 12.1 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, що стверджується копією постанови в справі № 463/1051/18.

Відповідачу ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 1 квітня 2009 року на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_3 . Іншим співвласником є ОСОБА_5 (том 1 а.с. 128). Квартира набута у власність за однакових правових підстав шляхом приватизації.

Договором про визначення часток у спільній сумісній власності від 13 грудня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко Марією Михайлівною, зареєстрованим в реєстрі за № 1032, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було змінено форму власності на вищезазначену квартиру із спільної сумісної власності на спільну часткову власність та визначено за відповідачами по Ѕ частці права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

13 грудня 2017 року на підставі договору дарування Ѕ частки квартири ОСОБА_6 подарував ОСОБА_5 Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 125, 126). Договір укладено між сином і матір`ю, що відповідачами не заперечувалось.

В квартирі на момент укладення договору були зареєстровані ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , що стверджується довідкою ЛКП «№ 500» від 13 грудня 2017 року.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова в справі № 463/1115/18 від 10 липня 2019 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 7 лютого 2020 року, стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_1 433 224,4 гривень відшкодування майнової шкоди, 2 500 гривень вартості експертного автотоварознавчого дослідження та 5 000 гривень відшкодування моральної шкоди. Крім того, стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 20 000 гривень відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається, з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, укладенню оскаржуваного договору передував звіт про незалежну оцінку майна від 11 грудня 2017 року (реєстраційний номер 2486372_11122017_171211-005) (том 1 а.с. 134-162).

З листа Фонду державного майна України від 8 липня 2018 року № 10-58-14338 вбачається, що запис за реєстраційним номером 2486372_11122017_171211-005 було створено у Єдиній базі даних звітів про оцінку о 18:00 годині 13 грудня 2017 року під обліковим записом суб`єкта оціночної діяльності ПП «Експерт» (том 2 а.с. 14). З листа Фонду державного майна України від 24 жовтня 2018 року № 10-58-21653 вбачається, що Єдину базу 11 грудня 2017 року було перевантажено запитами (том 2 а.с. 56).

З листа приватного нотаріуса Скречко М.М. від 25 вересня 2018 року № 154/01-16 та інформації про перевірку з Єдиної бази даних звітів про оцінку вбачається, що при укладенні договору дарування Ѕ частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 нотаріусом Скречко М.М, за ідентифікатором № 2486372_11122017_171211-005 було здійснено пошук і перевірку звіту та отримано інформацію про дату звіту 11 грудня 2017 року (том 2 а.с. 30, 31).

З листа ПП «Експерт» вбачається, що звіт про незалежну оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ: 2486372_11122017_171211-005, двохкімнатної квартири АДРЕСА_3 , проведено 11 грудня 2017 року, однак у зв`язку з неналежною технічною роботою бази звіт був опублікований 13 грудня 2017 року. Під час внесення звіту в реєстр формується номер звіту, в якому зазначено дату його проведення та внесення в реєстр. Ідентифікатор за базою ФДМУ 2486372_11122017_171211-005, з якого вбачається дата _11122017_171211 (том 2 а.с. 32).

Таким чином судом першої інстанції правильно встановлено, що звіт було складено 11 грудня 2017 року, однак через технічні причини опубліковано в Єдиній базі даних звітів про оцінку 13 грудня 2017 року.

Окрім цього, з листа Личаківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 16 березня 2018 року № вбачається, що ОСОБА_5 користується субсидією для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг з 1 жовтня 2015 року на одну особу як мешканець квартири АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 99).

З витягів з протоколів № 12 від 17 листопада 2015 року, № 14 від 26 жовтня 2016 року, засідання комісії з питань призначення субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, надання компенсації особам, які мають право на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби, але проживають у будинках з центральним опаленням, та включення до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, надання допомоги постраждалим особам чи особам, які переміщуються утвореної при Личаківській районній адміністрації м. Львова вбачається, що ОСОБА_5 надано субсидію на оплату житлово-комунальних послуг за рахунок коштів бюджету з 1 жовтня 2015 року та з 1 вересня 2016 року відповідно на термін, визначений законодавством, враховуючи одну фактичну проживаючу особу (том 1 а.с. 100, 104).

З актів ЛКП «№ 500» від 12 жовтня 2015 року, 15 серпня 2016 року вбачається, що ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_3 не проживає, хоча є зареєстрованим в ній (том 1 а.с. 103, 105).

Зважаючи на вказане, судом першої інстанції правильно встановлено, що 11 грудня 2017 року мало місце ДТП яким заподіяно шкоду позивачам у справі та розмір такої підтверджується рішенням суду, хоча позов про відшкодування шкоди було пред`явлено пізніше позову, що є предметом розгляду, що випливає з рішення Личаківського районного суду м. Львова в справі № 463/1115/18 від 10 липня 2019 року, а саме 2 березня 2018 року.

Цього ж числа відповідачем ОСОБА_6 замовлено звіт про оцінку квартири АДРЕСА_3 .

Обставини щодо відчуження квартири до 11 грудня 2017 року обговорювались між відповідачами, що стверджується показами свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та підтверджуються описаними вище письмовими доказами.

Відповідач ОСОБА_6 в спірній квартирі не проживав тривалий час і участі в її утриманні не приймав, про що свідчать покази вказаних вище свідків, а також описані вище акти про не проживання, а також відомості про надання відповідачу ОСОБА_5 субсидій на оплату житлово-комунальних послуг.

Установивши, що передбачені оспорюваним договором дарування від 13 грудня 2017 року правові наслідки дійсно настали, сторони цього договору вчинили всі передбачені договором дії, виконали його, а, також, той факт, що укладення такого правочину готувалося заздалегідь, що підтверджено рядом доказів, про які йшлося вище, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для визнання спірного правочину недійсним з підстав фіктивності.

Під час розгляду справи позивачі не довели на підставі належних і допустимих доказів, що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договір дарування нерухомого майна є фіктивним та укладений без мети настання реальних наслідків, а також не наведено фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цих правочинів (стаття 204 ЦК України).

Посилання у апеляційній скарзі на фіктивність договору дарування з тих підстав, що відчужуючи 13.12.2017 року належне відповідачу майно своїй матері, такий був обізнаний про заподіяння ним шкоди позивачам у результаті ДТП, що мала місце 11.12.2017 року, а отже міг передбачати негативні наслідки для себе у випадку виникнення зобов`язання з відшкодування позивачам заподіяної шкоди шляхом звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, не слід вважати обґрунтованими, оскільки під час розгляду справи позивачі не довели наявність таких обставин, зокрема, ними не доведено, що станом на момент укладення оспорюваного договору у ОСОБА_6 існувало невиконане та прострочене боргове зобов`язання перед позивачами та що спірне майно було відчужено на момент виникнення цього боргового зобов`язання, не було відкрито виконавчого провадження, ОСОБА_6 не був внесений в Єдиний реєстр боржників, не встановлено винної особи у вчиненні ДТП, що мало місце 11.12.2017р., не визначено розміру матеріального збитку, що отримали сторони, не було заявлено позову про відшкодування шкоди відповідачем, більше того не було встановлено дійсного винуватця ДТП та спричинення шкоди автомобілю матері ОСОБА_2 ОСОБА_1 , яким керував відповідач ОСОБА_6 , окрім цього на момент укладення оспорюваного договору були відсутні будь-які арешти на зазначене нерухоме майно або встановлені заборони на його відчуження, тощо.

Відповідно доводи позивачів про наміри відповідача позбутися свого нерухомого майна з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за спричинення шкоди слід вважати необґрунтованими припущеннями, які, також спростовані доказами на підтвердження намірів відповідачів укласти такий правочин задовго до ДТП.

Отже, позивачі не довели, що відповідачі не намагались досягти правового результату у спірних правовідносинах та не реалізували свої права, що виникли в результаті укладення оспорюваного правочину договорів дарування нерухомого майна.

Також, судом встановлено, що сторони оспорюваного правочину не ставлять під сумнів його дійсність, договір є реальним, право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. Також, оспорюваний договір дарування укладено у письмовій формі, з додержанням вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір підписаний обома сторонами, що підтверджує відповідність договору внутрішній волі сторін та вимогам законодавства, що звичайно ставляться до них.

Зважаючи на вказане, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскільки за оскаржуваним правочином нерухоме майно перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_5 не лише юридично, а й фактично, відповідач ОСОБА_5 в спірній квартирі не проживав і не проживає, тобто сторони бажали настання наслідків укладеного правочину, квартира набута ними за однакових правових підстав шляхом приватизації, а відтак право на частку в квартирі мали всі хто в ній був зареєстрованим на момент приватизації, оскільки відчуження частки в квартирі обговорювалося ще до ДТП, яке мало місце 11 грудня 2017 року, а тому суд надаючи оцінку представленим сторонами доказам правильно вважав, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача, що спірний договір було укладено з метою уникнення відшкодування заподіяної шкоди, належних і допустимих доказів протилежного стороною позивача не представлено, а тому суд прийшов до правильних висновків про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Посилання позивачів на практику суду касаційної інстанції слід вважати помилковими, оскільки така практика стосується інших правовідносин, відмінних від тих, які виникли між сторонами у даній справі, що визнано в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представниками позивачів з поясненням про те, що така надана у інших, проте подібних правовідносинах, та не може бути взята до уваги судом апеляційної інстанції на відміну від вказаної вище.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2022 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра