СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Жовноватюк В.С.,

за участю секретаря: Лопатюк А.В.,

представника позивача: адвоката Стеценка Т.М.,

представника відповідача: адвоката Яковенка В.М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві за правилами загального позовного цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.,

ВСТАНОВИВ:

20.08.2022 позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 9 366 241, 00 грн, сплачений судовий збір у розмірі 12 405,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що 07.01.2021 між сторонами було укладено договір позики , за умовами якого відповідач отримав в борг від позивача грошові кошти у розмірі 11 005 241,00 грн, які зобов`язався повертати відповідно до графіку, визначеного договором. Кінцевий строк сплати заборгованості становить до 30.04.2027. На підтвердження отримання коштів відповідач надав власноруч написану розписку. Позивач стверджує, що своїх зобов`язань за договором позики відповідач не виконує належним чином та вказує, що до січня 2022 року включно відповідач сплачував позивачу кошти у відповідності до встановленого та погодженого сторонами графіку по договору. Станом на 01.02.2022 відповідачем повернено позивачу за договором - 1 639 000,00 грн. Однак, починаючи з лютого 2022 року умови укладеного договору відповідачем не виконуються, кошти позивачу не повернуто, чим порушено його права та умови договору. Крім того, позивачу завдано збитків. Станом на 08.06.2022 сума неповернутих відповідачем за договором позики коштів за лютий-травень 2022 року становить 745 000,00 грн. Частина позики, яка не сплачена станом на 08.06.2022, становить - 9 366 241,00 грн.

Оскільки відповідачем, на переконання позивача, порушено умови договору, позивач просить стягнути як заборгованість за договором, так і частину позики, яку належить сплатити (а.с.4-6).

Відповідач позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає що 07.01.2021 не перебував ні у м. Києві, ні взагалі в Україні, грошові кошти не отримував. Разом з тим відповідач припускає, що міг підписати договір та розписку, оскільки позивача та відповідача пов`язують ділові стосунки і між ними відбувався значний документообіг, тому він міг просто не побачити, що він підписує. Як на підставу своїх заперечень відповідач надав копію закордонного паспорту № НОМЕР_1 (сторінки 1,8-9, 16-17), копію закордонного паспорту № НОМЕР_2 (сторінки 1,2-3 ), а також, за твердженням відповідача та його представника, ними було надано копію договору оренди квартири у Франції (а.с.63-65).

29.06.2022 ухвалою суду у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.23-24).

08.11.2022 судом проведено підготовче провадження у справі. Сторонами не заявлено жодного клопотання. Учасники погодилися, що справа може бути вирішена на підставі вже представлених суду доказів. Окремого клопотання про призначення у справі експертизи, відповідачем не заявлено. Представником позивача пред`явлено суду оригінал договору позики та оригінал розписки.

Протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду на 29.11.2022.

Під час розгляду справи по суті суд, розглянувши подані сторонами письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.01.2021 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на суму 11 005 241,00 грн, в якому зазначено, що сторони домовились, що підтвердженням факту отримання грошової суми є підпис відповідача в кінці договору та розписка написана відповідачем (а.с.8-9).

На виконання договору, відповідач надав власноруч написану розписку від 07.01.2021 про отримання від позивача грошових коштів в розмірі 11 005 241,00 грн (п. 1 договору) (а.с.10).

Відповідно до п. 3 самого договору позики від 07.01.2021, кошти повертаються згідно графіку - частинами, щомісячно по 149 000,00 грн, починаючи з 31.03.2021. Строк оплати по кожному платежу - останній день місяця, в якому має відбутися платіж. Останній платіж на суму 128 241,00 грн має бути повернений позивачу до 30.04.2027.

Згідно з виписки з особового рахунку, наданої позивачем, відповідач сплачував кошти у строки визначені договором з березня 2021 року по січень 2022 року включно. З лютого 2022 року відповідач припинив сплачувати кошти (а.с.12-14).

Заборгованість за лютий-травень 2022 року склала 745 000,00 грн. Частина позики, яка не сплачена починаючи з червня 2022 року по до 30.04.2027 становить 9 366 241,00 грн.

На передсудову претензію позивача від 08.06.2022 відповідач не відреагував, кошти не сплатив(а.с.15).

На питання суду представнику відповідача пояснити природу платежів відповідачем позивачу сум щомісячно, які відповідають тим, які зазначені у вищенаведеному договорі позики, в частині такого обов`язку здійснювати ці платежі в рахунок погашення заборгованості за договором позики саме відповідачем перед позивачем, відповів, що ці перарахування дійсно здійснював відповідач позивачу, проте це була оплата за послуги, які надавав позивач відповідачу. Це були консультації щодо фінансових потоків компаній, що належать відповідачу.

Суд критично оцінює зазначені обставини. Звертає увагу відповідача на те, що вони не підтверджені жодними доказами у справі. Відповідного договору на отримання/надання таких консультацій представник відповідача не надав.

Натомість виплачені відповідачем суми позивачу збігаються з тими щомісячними платежами, які і передбачені договором позики від 07.01.2021.

Доводи відповідача, що він не знаходився 07.01.2021 ні у м. Києві, ні в Україні, суд також відхиляє, оскільки відповідач надав лише кілька сторінок закордонного паспорту, з наявних штампів неможливо зробити висновок про те, що відповідач дійсно 07.01.2021 не перебував в місті Києві. Крім того, таких копій закордонних паспортів надано два, тобто два різних документа з різними серіями і номерами.

Суд наголошує, що будь-яких клопотань про витребування доказів, як наприклад, у відповідного органу щодо перетину відповідачем кордону на час підписання договору позики і взагалі його перебування в Україні, ні представником відповідача , ні відповідачем не заявлено.

Щодо наданого договору оренди квартири.

Під час підготовчого судового засідання представник відповідача наполягав, що зазначений документ в копії бех перекладу, ймовірно на французькій мові, може і повинен бути доказом у цій справі на підтвердження того, що відповідач на момент укладення договору позики в січні 2021 року не перебував в України.

В той же час, під час вже судового розгляду справи представник відповідача просив суд прийняти цей "доказ" на підтвердження того, що його клієнт не ухиляється від мобілізації в Україні, бо , за словами представника, це для нього важливо, оскільки сам такий договір оренди квартири нібито у Франції, бо ні суд, ні жодний представник в судовому засіданні не володіє мовою документа, про який йде мова, був укладений ще в 2017 році і з того часу відповідач там проживає, а не виїхав з України, коли почалася війна).

Зазнаений документ не відповідає критеріям доказу у даній справі, відхиляється судом як неналежний та недопустимий доказ. Пояснення ж представника відповідача, окрім того, що знов таки не підтверджуються належними та допустимими доказами, та ще й не відносяться до предмету доказування по цій справі.

Твердження позивача про укладення договору позики 07.01.2021 та отримання згідно із ним грошових коштів в сумі, яка зазначена у розписці, про яку суд зазначав вище, знайшло своє підтвердження під час розгляду справи та не спростовано відповідачем.

Також суд звертає увагу відповідача, що порушення порядку передачі коштів не підтверджує їх неотримання. Зокрема, та обставина, що грошові кошти не були в такій сумі перераховані на відповідний рахунок позивача не свідчить про те, що вони не були отримані відповідачем.

Навпаки, поведінка відповідача зі сплати заборгованості, як передбачено в графіку в самому договорі, таки свідчить про зворотнє.

Верховний Суд неодноразово (зокрема, у постановах від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 14.05.2020 у справі № 910/7515/19, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18, від 09.04.2019 у справі № 903/394/18) звертав увагу на доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). Дана доктрина базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Згаданий принцип римського права "venire contra factum proprium" є вираженням "equitable estoppel" - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на "principles of fraud" та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У даному аспекті суд звертає увагу на поведінку відповідача, який при отриманні готівкових коштів не бажав їх отримати шляхом банківського переказу, натомість після їх отримання та вже під час розгляду справи заперечує про їх отримання, зважаючи на порушення встановленого законом порядку розрахунків готівкою. Отже поведінка відповідача щодо оспорювання ним обставини отримання коштів з підстав порушення встановленого законом порядку розрахунків готівкою явно суперечить його попередній вищезазначеній поведінці. А тому є підстави для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

Щодо доводів, що між позивачем та відповідачем існують ділові стосунки та відбувається значний документообіг, а відповідно відповідач міг з неуважності підписати договір та розписку, то суд зазначає, що по перше, відповідач не надав жодних доказів на таке твердження, по друге, суд звертає увагу відповідача, що він не підписав розписку, а написав її повністю власноруч, тож такі дії суд сприймає як намагання відповідача уникнути відповідальності за порушення умов договору та намагання уникнути його виконання.

Представник відповідача протягом усього розгляду справи так і не визначився із тим, чи потрібно у справі призначити експертизу підпису відповідача на договорі.

Щодо тексту розписки, то суд акцентує увагу, що текст розписки загалом написаний власноручно.

Щодо заявленого клопотання про призначення такої експертизи після закінчення судового розгляду, то в задоволенні такого клопотання суд відмовив, про що постановив окремий процесуальний документ.

Норми права, які застосував суд:

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

На підставі ст.ст. 525, 526 ЦКУ зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст. 1046 ЦК України).

За приписам ч. 2 ст. 1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.. 1049 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1050 цього Кодексу (ч. 2. ст. 1050 ЦК України).

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статті суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з ст. 1046, 1047 ЦК України, дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (Постанова ВП ВС від 16.01.2019 р. у справі № 464/3790/16-ц, Постанова ВС від 11.06.2021 р. у справі № 753/11670/17, Постанова ВС від 10.02.2022 р. у справі № 760/8114/18).

Таким чином, зміна строку договору позики, у випадку прострочення виконання боржником своїх зобов`язань, не залежить від волевиявлення однієї зі сторін, тобто є безумовною. За таких обставин, вимога позивача про стягнення решти суми підлягає задоволенню у повному обсязі.

Суд не застосовує, норми права, на які посилається відповідач (ч.1 ст 1051 ЦК України та пп. 2 п. 7 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого Постановою НБУ від 29.12.2017 № 148) з вищевикладених підстав, а саме наявністю доказів щодо отримання коштів та суперечливою поведінкою відповідача.

Отже суд прийшов до висновку, що відповідачем порушено умови договору, чим порушено права позивача, відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст. 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Встановлено, що 03.06.2022 між Адвокатським об`єднанням «СААД ЛІГАЛ» та позивачем було укладено Договір про надання правничої допомоги № АО-05/22 , відповідно до умов якого адвокатське об`єднання зобов`язується надати клієнту правову допомогу, клієнт зобов`язується платити таку роботу (а.с.16).

03.06.2022 між Адвокатським об`єднанням «СААД ЛІГАЛ» та позивачем було укладено Додаткову угоду до Договору про надання правничої допомоги № АО-05/22 від 03.06.2022, із якої вбачається, що за надання Адвокатським об`єднанням правової допомоги за підготовку та складання документів, а також представництва в суді будь якої інстанції щодо стягнення заборгованості згідно Договору позики від 07.01.2021, клієнт зобов`язується оплатити Адвокатському об`єднанню гонорар (винагороду) у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп. за одну годину надання допомоги Адвокатським об`єднанням без ПДВ, але не менше ніж 60 000,00 (шістдесят тисяч) грн. за розгляд справи у кожній інстанції, який сплачується за письмовою вимогою Адвокатського об`єднання (а.с.17).

В той же час, з наданого суду платіжного жоручення від 06.06.2022 вбачається, що позивачем сплачену адвокатському об`єднанню 15000 грн (а.с.18).

Відповідачем такі витрати позивача жодним чином не спростовувались.

В той же час, під час свого виступу представник позивача заявив, що відповідно до положень ст.246 ЦПК України ним буде поданий відповідний доказ, що підтверджує розмір понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката за участь в цій справі. Для вирішення зазначеного питання судом призначається судове засідання,яке проводиться не пізніше 20 днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог,із ухваленням додаткового рішення.

Станом на час постановлення даного рішення позивачем підтверджені понесені ним витрати на правову допомогу на суму 15000 грн.

Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого ним судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 545, 610, 611, 638, 640, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 10, 76, 82, 83, 95, 133, 135, 137, 141, 178, 182, 191, 258, 259, 263-266, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 / РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 / на користь ОСОБА_1 /РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 / заборгованість в сумі 9 366 241 (дев`ять мільйонів триста шістдесят шість тисяч двісті сорок одна) гривня 00 копійок, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок та 12 405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) гривень 00 копійок судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С.Жовноватюк