Житомирський апеляційний суд
Справа №289/508/22 Головуючий у 1-й інст. Кириленко О. О.
Категорія 8 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Кравчук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №289/508/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Головне управління ДПС у Житомирській області, про визнання частини житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання розміру часток у власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Кириленка. О.О.,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2022 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що 5 серпня 1997 року Радомишльським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирської області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем. Під час перебування у шлюбі у них народилися діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказала, що за час шлюбу сторонами придбано 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2003 року.

Зазначила, що відносно відповідача виносився заборонний припис від 15 листопада 2021 року, відповідач без її згоди отримує кредити у фінансових установах, а грошові кошти не використовує в інтересах сім`ї, що загрожує накладенням арештів на домоволодіння у можливому випадку несплати кредитів. Крім того, з інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав, дізналася, що весь будинок знаходиться у податковій заставі у зв`язку з тим, що відповідач має заборгованість перед ГУ Державної фіскальної служби у Житомирській області.

Крім того, зауважила, що здійснювала витрати по навчанню сина ОСОБА_4 , а інший син ОСОБА_3 , хоча є повнолітнім, проте зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , користується окремою кімнатою, є студентом Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка. Натомість будь-яких аліментів на продовження навчання від відповідача вона не отримує, останній не несе жодних витрат на навчання сина. Окрім того, син має вади здоров`я, потребує фінансових витрат, які несе виключно вона.

Також зазначає, що при проведенні капітального ремонту та реконструкції домоволодіння, купівля будівельних матеріалів, обладнання та проведення будівельних робіт здійснювалась за рахунок її батьків, тому вважає за необхідне відступити від засади рівності часток подружжя.

Таким чином, просила суд ухвалити рішення, яким визнати 2/3 ідеальні частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 ідеальні частки від 2/3 ідеальних часток вказаного домоволодіння, залишивши відповідачу у власності 1/3 частину цього нерухомого майна.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Так, наголошує на намаганні суду обґрунтувати протиправне позбавлення її права на звернення до суду з даним позовом та обмеження її права власності на вказане житлове приміщення.

Відмовивши у задоволенні позову, суд фактично заперечив її право власності на житло, яке було придбане нею та відповідачем за їхні спільні кошти.

Суд безпідставно послався на судову практику Верховного Суду, якою врегульовано інші правовідносини.

Зміст рішення вказує на те, що суд визначає обов`язок особи зі сплати податків як солідарний і покладає відповідальність за таку сплату на неї, при тому що вона не є довірителем чи поручителем боржника, а питання наявності боргів потребує доведення.

Вказує на відсутність арешту майна, в тому числі і судових рішень стосовно боргових зобов`язань відповідача. Існує тільки обтяження у вигляді заборони відчуження майна, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав від 2 листопада 2021 року. Сторони не є боржниками, проти яких ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на їхнє майно.

Зазначає, що нею подані всі необхідні докази стосовно документального обґрунтування часток сторін у домоволодінні, але суд їх не брав до уваги, так як заперечив її право на власність в принципі.

Вирішуючи спір, суд залишив поза увагою ту обставину, що вказане нерухоме майно є місцем постійного проживання її та дітей

Окрім того, попри її неодноразові заяви про надання документів стосовно податкової застави чи про її скасування, кредитор взагалі не надає їй будь-якої інформації, посилаючись на її конфіденційність.

Вважає, що ані суд, ані нотаріус, ані кредитор не змозі вирішити питання щодо її права власності, набутого у встановленому законом порядку.

Звертає увагу на те, що все в цілому домоволодіння, яке не розподілене в натурі між співвласниками, перебуває у податковій заставі.

Стверджує, що мала намір оформити своє право власності на частку у вказаному домоволодінні, проте позбавлена такої можливості внаслідок наявності обтяження цього майна.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони з 5 серпня 1997 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.11), та мають двох повнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 12).

15 жовтня 2003 року між представником продавця ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким відповідач придбав у власність 2/3 частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .

Вказане житлове приміщення є постійним місцем проживання сторін.

Матеріали справи також свідчать, що зазначений житловий будинок перебуває у податковій заставі на підставі рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 12 жовтня 2018 року та акта опису майна від 31 жовтня 2018 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції застосував правовий висновок Верховного Суду про те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

При цьому, суд виходив з того, що презумпція спільності права власності сторін на вказане нерухоме майно не заперечується відповідачем, а позивач, будучи обізнаною про боргові зобов`язання свого чоловіка, не надала доказів про розмір податкового боргу останнього, й не заявляла клопотання про витребування інформації про нього судом та не надала відомостей про те, що цей борг виник виключно стосовно відповідача або ж навпаки,- щодо обох сторін, тобто, що він виник під час набуття відповідачем певних благ в інтересах сім`ї. Окрім того, суд зазначив, що позивачкою не доведена та обставина, що метою поділу майна та внаслідок цього збільшення її частки не являється уникнення погашення податкового боргу за рахунок цього майна.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Так, частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( частина перша статті 61 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У частині 1 статті 69 СК України закріплене правило про те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( частина перша статті 70 СК України).

Отже, положення сімейного законодавства України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність ( пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України ) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц зроблено висновок , що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Аналогічний по суті висновок міститься й у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц.

Колегія суддів погоджується з тим, що така правова позиція повинна бути врахована судом при розгляді даної справи, однак цей правовий висновок може бути застосований лише у разі доведення, що сторони, при відсутності спору між собою та перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, дійсно діють недобросовісно та зловживають своїми правами стосовно Головного управління ДПС у Житомирській області.

Таких безумовних висновків суд не вказав та, відмовляючи у задоволенні позову, належного обгрунтування доводів позивачки не навів.

Обтяження вказаного нерухомого майна податковою заставою та визнання відповідачем позову не є беззаперечними й достатніми доказами того, що сторони діють недобросовісно та зловживають своїми правами з метою уникнення сплати боргу на користь Головного управління ДПС у Житомирській області.

Оскільки вказаний житловий будинок набутий сторонами у шлюбі, й презумпція спільної сумісної власності подружжя на це майно не спростована, ОСОБА_1 вправі ставити питання про поділ цього майна шляхом визнання за нею права власності на відповідну частку.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відступу від рівності часток сторін у цьому нерухомому майні.

Так, частиною другою статті 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини ( дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Обгрунтовуючи необхідність визнання за нею права власності на 2/3 частини вказаного нерухомого майна, ОСОБА_1 посилалася на ті обставини, що вона за особисті кошти та за кошти своїх родичів несла витрати на навчання сина ОСОБА_6 , а також несе витрати на навчання сина ОСОБА_7 , який проживає разом з нею.

Окрім того, стверджує, що за рахунок її батьків та рідного брата у вказаному житловому будинку здійснено капітальний ремонт та реконструкцію.

Однак, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини.

Як свідчать матеріали справи, сторони проживають разом, доказів того, що вони мають окремі бюджети та не ведуть спільного господарства, суду не надано. Факт здобуття освіти повнолітніми дітьми сторін й внесення коштів за навчання, а також проживання сина ОСОБА_7 у вказаному житловому будинку, не вказують на наявність підстав для застосування положень частини 2 статті 70 СК України.

За змістом частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи.

Отже, необхідними умовами для ухвалення рішення про задоволення позову у разі визнання його відповідачем є, насамперед, наявність законних для цього підстав та відсутність порушень прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про визнання позову.

З огляду на ту обставину, що суду не надано беззаперечних та належних доказів на обгрунтування необхідності відступу від рівності часток сторін у цьому нерухомому майні, та, враховуючи наявність податкової застави, визнання відповідачем позову не є підставою для застосування правил частини 2 статті 70 СК України.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що частки сторін у цьому майні є рівними й кожен з подружжя має право власності на Ѕ частину від 2/3 часток цього житлового будинку, що становить по 1/3 частці за позивачкою та відповідачем.

У постанові від 9 червня 2021 року у справі №638/3852/17 Верховний Суд зазначив, що визнання майна спільною сумісною власністю не є самостійною (окремою) позовною вимогою, а такі доводи є правовою підставою для задоволення позовних вимог про поділ спільного майна. На переконання Верховного Суду, зазначення висновку про визнання спірного майна спільною сумісною власністю у резолютивній частині рішення є недоречним. Це може призвести до утруднення виконання рішення суду за одночасного наведення у резолютивній частині висновків про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання за кожним із співвласників по Ѕ частині на спірне майно, коли правовою метою позову є саме здійснення поділу спільного майна подружжя.

Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення,- про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.259,268,367,368, 374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: