ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3225/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року Дарницький районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.

при секретарі Григораш Н.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 (далі по тексту - Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - Відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 24 385,65 доларів США, з яких: сума основного боргу в розмірі 20 000 доларів США, проценти за користування позикою в розмірі 2 750 доларів США, 3% річних - 1 635,65 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07 вересня 2017 року між сторонами по справі укладено договір про надання фінансового кредиту, відповідно до умов якого, позивач зобов`язується надати відповідачу фінансовий кредит (грошові кошти) у розмірі 20 000 доларів США на строк та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути фінансовий кредит, сплатити відсотки за користування ним та інші витрати, пов`язані з виконанням договору.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кошти, передбачені договором. Натомість, відповідачем зобов`язання за договором фінансового кредиту виконані не були, кошти у визначений сторонами строк не повернуто.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

21 лютого 2022 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що строк повернення суми позики у повному обсязі був визначений сторонами - до 07 лютого 2018 року, а у разі порушення (несплати) позичальником фінансового кредиту, як міра відповідальності, після 07.02.2018 року нараховуються проценти, а тому звернулася до суду з заявою про застосування строку позовної давності і як наслідок, просила відмовити у задоволенні позову внаслідок спливу строку позовної давності.

Крім того, вважає, що договір про надання фінансового кредиту від 07.09.2017 року по суті є договором про наміри сторін на укладення кредитного договору, а не реальним кредитним договором. Сторонами не визначено найменування валюти кредитування. Остаточні умови будуть визначатися сторонами після надання його до перевірки до Національного банку України, після чого буде визначена остаточна редакція договору та договір буде переданий до реєстрації до НБУ. Крім того, у банку перевірили, що після підписання договору 07.09.2017 року і пізніше на її рахунок не надходили кошти з посиланням на їх перерахування на підставі вказаного договору.

21 березня 2022 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він пояснив, що відповідачем не доведено, що вона зверталася до НБУ з метою реєстрації даного договору і що «копію договору в неї у банку не прийняли як належний документ». Такі дії є лише спробою уникнути повернення боргу. Договір позики від 07.09.2017 року є укладеним, адже позивач перебав відповідачу 20 000 доларів США, а відповідач з підписанням договору зобов`язувалася повернути позивачу таку ж суму та проценти за користування нею. При цьому вказаний договір не є договором про наміри, адже ним не передбачено зобов`язання сторін щодо укладення певного договору в майбутньому й крім того, даний договір не містить волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору. Також доводи відповідача щодо валюти позики є хибними, оскільки в договорі передбачено валюту USD/долар, тобто долар США.

Ухвалою суду від 14.07.2022 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача, ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на, те, що грошових коштів за договором про надання фінансового кредиту відповідач не отримувала. Натомість не заперечував про отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 20 000 доларів США, але в якості подарунка.

Заслухавши представників сторін, з`ясувавши обставини справи, суд, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 07 вересня 2017 року між ОСОБА_4 від ОСОБА_5 укладено договір про надання фінансового кредиту, відповідно до умов якого, позивач зобов`язується надати відповідачу фінансовий кредит (грошові кошти) у розмірі 20 000 доларів США на строк та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути фінансовий кредит, сплатити відсотки за користування ним та інші витрати, пов`язані з виконанням договору, виконати свої зобов`язання у повному обсязі у порядку та строки, передбачені цим договором.

Пунктом 3 Договору сторони передбачили, що дата видачі кредиту 07 вересня 2017 року.

Пунктом 5, 6 Договору сторони погодили, що за умови виплати позичальником грошових коштів кредитодавцю до 07 лютого 2018 року, позичальник не сплачує проценти за користування грошовими коштами.

У випадку несплати позичальником фінансового кредиту кредитодавцю до 07 лютого 2018 року, нараховується та належить до сплати позичальником річна процентна ставка у розмірі 10% від залишкової суми фінансового кредиту та 2000 доларів до сплати кожні 3 місяці на погашення залишкової суми фінансового кредиту у відповідності до правил сплати процентів, що є Додатком № 3 до цього договору.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кошти, передбачені договором.

Натомість, відповідачем зобов`язання за договором фінансового кредиту виконані не були, кошти у визначений сторонами строк не повернуто.

Заперечуючи проти позову представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що грошових коштів за договором про надання фінансового кредиту відповідач не отримувала. Разом з тим, визнав, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 20 000 доларів США, але в якості подарунка.

Суд не може погодитися з такою позицією відповідача, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 04 вересня 2017 року грошові кошти в сумі 10 000 доларів США було перераховано ОСОБА_6 зі свого рахунку НОМЕР_1 в Commerzbank на рахунок ОСОБА_4 № НОМЕР_2 та були отримані ОСОБА_4 в день підписання договору фінансового кредиту, 07 вересня 2017 року.

05 вересня 2017 року ОСОБА_5 перерахував ОСОБА_4 ще 10 000 доларів США з призначенням платежу: «позика, другий і фінальний транш». Грошові кошти були отримані ОСОБА_4 08 вересня 2017 року, що підтверджується копіями квитанцій Commerzbank від 05.09.2017 року, 06.09.2017 року.

Крім того, згідно відповіді АТ КБ «Приватбак», наданої на ухвалу суду, ОСОБА_4 є власником рахунку НОМЕР_2 .

07.09.2017 року та 08.09.2017 року отримала від ОСОБА_7 по 9 975 доларів США. Призначення платежу: позика, другий та фінальний транш.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний Суд у постанові від 1 грудня 2021 року у справі № 754/6016/19 (провадження № 61-3363св21) дійшов висновку про те, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Проте, заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, відсутня, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений договір надання фінансового кредиту від 07.09.2017 року, кошти за яким були отримані ОСОБА_4 07.09.2017 та 08.09.2017 року розмірі 19 950 доларів США. Доказів визнання договору позики недійсним, відповідачем не надано.

Обставина отримання відповідачем коштів від позивача у вищевказаній сумі, підтверджується копіями платіжних доручень. Сам факт не повернення вказаних коштів, не заперечується й відповідачем.

Доводи відповідача щодо непогодження валюти позики є помилковими, оскільки договором передбачено валюту USD/долар, тобто долар США.

Посилання представника відповідача про те, що отримані ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США були подарунком від ОСОБА_5 суд відхиляє, оскільки така позиція не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.

Аргументи відповідача про те, що спірний договір є договором про наміри сторін укласти договір у майбутньому суд вважає хибними, оскільки такі твердження не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Пунктом 5 Договору сторони погодили, що за умови виплати позичальником грошових коштів кредитодавцю до 07 лютого 2018 року, позичальник не сплачує проценти за користування грошовими коштами.

Пунктом 6 Договору передбачили, у випадку несплати позичальником фінансового кредиту кредитодавцю до 07 лютого 2018 року, нараховується та належить до сплати позичальником річна процентна ставка у розмірі 10% від залишкової суми фінансового кредиту та 2000 доларів до сплати кожні 3 місяці на погашення залишкової суми фінансового кредиту у відповідності до правил сплати процентів,що є Додатком № 3 до цього договору.

Тобто усю позику ОСОБА_4 зобов`язувалася повернути протягом 30 місяців, тобто до 07 серпня 2020 року.

Судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення коштів за договором про надання фінансового кредиту від 07 вересня 2017 року у строк, встановлений договором.

Згідно уточненого розрахунку суду розмір процентів становить 2 748,75 доларів США.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів в розмірі 2 748,75 доларів США за період з 07.02.2018 по 07.08.2020 року.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначила, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році)

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначила, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача наявна заборгованість перед позивачем за договором про надання фінансового кредиту від 07 вересня 2017 року у сумі 19 950 доларів США. Термін повернення позики встановлено сторонами в пункті 6 Договору, тобто усю позику ОСОБА_4 зобов`язувалася повернути протягом 30 місяців, тобто до 07 серпня 2020 року.

Разом з тим, кошти відповідачем повернуті не були. Таким чином, кошти у сумі 19 950 доларів США та проценти є простроченою сумою заборгованості, від якої повинні визначатися 3 % річних у відповідності до ст. 625 ЦК України, що згідно розрахунку суми боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, за уточненим розрахунком суду, становить 1 633 долари США.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних від простроченої суми заборгованості, що становить 1 633 долари США.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021 року. З урахуванням епідемічної ситуації в регіоні з 19 грудня 2020 р. до 31 серпня 2021 р. на території України установлено карантин згідно з Постановами КМ України № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1100 від 11.11.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021 року.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину.

Однак, в даному випадку строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки починає свій перебіг не 07 лютого 2018 року, так як це лише дата закінчення безпроцентного періоду користування позикою, а 07 серпня 2020 року.

За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи належність та допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 7, 10-13, 76-83, 141, 247, 258, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_4 , виданий муніципалітетом Кройцау 02 грудня 2011 року; РНОКПП НОМЕР_5 ) заборгованість в загальному розмірі 24 332, 52 долари США, з яких: 19 950 доларів США - основна заборгованість, 2 748,75 доларів США - проценти за користування, 1 633,77 доларів США - 3% річних та судовий збір - 6 405, 12 гривень.

В іншій частині вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА