Справа № 201/7878/22
Провадження № 2/201/3172/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого - судді Ткаченко Н.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Проектний і Проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 18.10.2022р. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ПрАТ «Проектний і Проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 21.10.2022р. позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін (а.с.№28).

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки - адвокат Непочатих В.В. (діє за ордером від 17.10.2022р. а.с. № 26) посилалася на те, що 29.07.2022р. ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. На дату звільнення позивачці не було виплачено заборгованість по заробітній платі, а також заробітну плату нараховану за липень 2022р. на загальну суму 41 562 грн. 35коп. Зазначає, що оскільки позивачку було звільнено 29.07.2022р., тому розрахунок середньої заробітної плати здійснено з урахуванням періоду з травня по червень 2022р. та загальна сума середнього заробітку становить 60 400 грн. Представник позивачки, посилаючись на те, що позивачці відповідачем не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку, стверджувала про порушення останнім ст.83 КЗпП України. Також, обґрунтовуючи заявлений до стягнення розмір моральної шкоди, який дорівнює 50 000 грн., представник позивачки зазначала, що через невиплату позивачці заробітної плати і компенсації за невикористану відпустку, остання зазнала моральних страждань і сильних душевних хвилювань, а через військову агресію Російської Федерації економічна ситуація значно погіршилася і через неотримання належних коштів вона опинилась у скрутному матеріальному становищі.

Представник позивачки просила задовольнити позовні вимоги та стягнути з ПрАТ «Проектний і Проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі - 156 695 грн. 32 коп., що складаються з: заборгованості по заробітній платі - 41 562 грн. 35 коп.; компенсації за невикористану відпустку - 15 541 грн. 79 коп.; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 49 418 грн. 55 коп.; компенсації втрати частини доходів у розмірі - 172 грн. 63 коп.; моральної шкоди - 50 000 грн.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 21.11.2022р. представником відповідача - адвокатом Кім Г.В. (діє на підставі довіреності від 09.11.2022р. а.с. № 37) в порядку ст. 178 ЦПК України подано відзив на позов (а.с. № 32-36), в якому остання зазначала, що ОСОБА_1 фактично не працювала у ПрАТ Проектний і проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика», і жодної заборгованості у відповідача перед нею немає. Твердження позивачки щодо порушення відповідачем положень ст.ст.116, 117 КЗпП України не ґрунтуються на приписах даних норм. Також представник відповідача зазначала, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження зазначених у позові обставин щодо завдання моральної шкоди саме відповідачем. Саме лише посилання на факт військової агресії Російської Федерації, як на обставину, що ускладнила її життя, не може бути взято судом до уваги, оскільки військове вторгнення на територію нашої держави жодним чином не спричинене винною поведінкою відповідача, який так само зазнав негативного впливу запровадження у країні правового режиму воєнного стану, спаду економічного розвитку, погіршення умов для ведення господарської діяльності.

У зв`язку з викладеним просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представником позивачки 08.12.2022р. в порядку ст. 179 ЦПК України подано відповідь на відзив (а.с. № 41-47), де адвокат Непочатих В.В. звертала увагу суду на те, що спору у даній справі дійсно передували обставини особистого характеру, спричинені конфліктом чоловіка позивачки з роботодавцем, але, на відміну від висловлених у відзиві на позов міркувань представника відповідача, результатом стало саме порушення трудових прав позивачки та її чоловіка. Додатково до психологічного тиску та дискримінації, що спричинила вимушене звільнення позивачки у важкий для будь-якого громадянина воєнний час. Представник позивачки, вважала, що наразі відповідач безпідставно та протиправно намагається позбавити позивачку заробітної плати, компенсацій за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні законних виплат, які передбачені трудовим законодавством. Вважає, що необхідності в обов`язковій явці позивачки до суду також немає, оскільки цього не вимагає предмет спору. На думку представника позивачки, відповідач поклав в основу відзиву на позов емоційну складову неприязні до позивачки та членів її родини, ігноруючи правову основу та складову, яка повинна бути наведена в запереченнях проти позовних вимог. Також адвоката зазначала, що позивачка, зазначаючи, що військовий час є тяжким для пошуку нової роботи та коштів для проживання, не вказує на війну, як на причину моральної шкоди, а тільки як на обтяжуючи обставину спричинення такої шкоди відповідачем.

Представником відповідача - адвокатом Колєсніковою Є.О. (діє на підставі довіреності від 09.11.2022р. а.с. № 57) 12.12.2022р. до справи долучено додаткові докази, а саме: табель обліку використання робочого часу за звітний період з 01.07.2022р. по 31.07.2022рю; табель обліку використання робочого часу за звітний період з 01.06.2022р. по 30.06.2022р. Витяг із протоколу №27 річних загальних зборів акціонерів від 12.04.2021р. (а.с. № 52-53, 54-56).

Представником позивачки - адвокатом Непочатих В.В. 23.12.2022р. подані суду письмові пояснення, де адвокат зазначала про те, що з індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по формі ОК-7 від 21.12.2022р., вбачається, що відповідачем було нараховано позивачці заробітну плату за червень 2022р. у розмірі 24 202грн. 45коп., заробітну плату за липень 2022р., а також компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 43 524грн.96коп. і з цих сум відповідачем сплачено страхові внески, чим відповідач фактично визнав право позивачки на отримання зазначеної заробітної плати і компенсації за невикористану відпустку, а отже претензій у відповідача до явки позивачки на роботу та якості виконуваної нею роботи у нього не було. Ці відомості відповідач самостійно відобразив у звітності та подав до відповідних органів (а.с. № 61-64).

Представником відповідача адвокатом Кім Г.В. по тексту відзиву на позов від 21.11.2022р. заявлено клопотання про перехід до розгляду цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін (а.с. № 32-36).

З урахуванням категорії цивільної справи (трудовий спір) судом не знайдено підстав для переходу до розгляду цієї цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Таке рішення судом прийнято також з огляду на те, що представниками сторін подані суду заяви по суті справи (відзив на позов, відповідь на відзив), а також заяви про долучення додаткових доказів та письмові пояснення, отже в матеріалах цивільної справи наявні усі необхідні заяви по суті справи та докази для ухвалення рішення суду. При прийнятті такого рішення судом враховано й те, що заявляючи клопотання про перехід до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, представник відповідача так і не зазначила, які самі клопотання планується подати стороною відповідача (витребування доказів, допит свідків тощо).

Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

У період з 16.09.2021р. по 29.07.2022р. ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Проектний і проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика» (надалі - ПрАТ «ППКІ «Металургавтоматика») і працювала на посаді заступника директора (а.с. № 12-21).

29.07.2022р. ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗПП України, що підтверджується наказом директора ПрАТ «ППКІ «Металургавтоматика» № 18-к від 29.07.2022р. (а.с. № 11).

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Позивачка у день звільнення не виконувала посадові обов`язки, на роботі була відсутня, що підтверджується Табелем обліку використання робочого часу за звітний період з 01.07.2022р. по 31.07.2022р. (а.с. № 54) та не зверталась до відповідача із вимогою про розрахунок, що підтверджується матеріалами справи.

Доказів протилежного позивачкою суду не надано.

Позивачкою в обґрунтування своїх вимог до позову долучено: копію наказу ПрАТ «ППКІ «Металургавтоматика» № 18-к від 29.07.2022р.; копію трудової книжки; копія розрахункового листа за липень 2022р.; довідку з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-7) від 28.09.2022р. (а.с. № 11 -25).

Будь-яких інших доказів, на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачкою останньою не надано.

В свою чергу представниками відповідача заперечувалися обставини того, що у відповідача наявна заборгованість з оплати заробітної плати перед ОСОБА_1 з підстав невиконання нею трудових обов`язків.

Позивачка не зверталась до відповідача із вимогою про розрахунок, отже відсутні підстави для застосування положень ст. 116 КЗпП України. А з огляду на те, що позивачка фактично не перебувала на робочому місці та не виконувала свої посадові обов`язки, вина роботодавця виключається.

Суд критично ставиться до позиції представника позивачки стосовно того, що суми, заявлені позивачкою до стягнення, підтверджуються відомостями розрахункового листа за липень 2022р., з огляду на те, що наданий представником позивачки документ не містить підписів посадових осіб відповідача, та фактично є вільно складеним документом, який не доводить наявність заявлених до стягнення сум заборгованості відповідача.

Напроти, суд наголошує, що відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Виходячи із системного аналізу норм закону вбачається, що на суд покладено обов`язок оцінювати докази з огляду на їх достовірність та допустимість, що дозволяє дійти висновку, що розрахунковий лист за липень 2022рю не є допустимим та достовірним доказом по справі.

Натомість, надані представником відповідача табелі обліку використаного робочого часу, підписані уповноваженими особами, дають можливість достовірно встановити наявність фактичних обставин, покладених відповідачем в обґрунтування своїх заперечень проти позову.

За вищезазначеного, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як було встановлено судом, відповідачем не порушено права позивачки, заборгованість зі сплати заробітної плати відсутня, а протилежного позивачкою не доведено, з огляду на що твердження про спричинення моральної шкоди є безпідставними.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4 під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З наведеного вбачається, що суд має встановити, а позивач довести - характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою не доведено характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких би вона зазнала, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), у зв`язку з чим у задоволенні вимог і у цій частині слід відмовити.

Отже, суд повністю погоджується із запереченнями, які висловлені представниками відповідача.

Підводячи підсумок, з урахуванням доказів наданих сторонами, приймаючи до уваги ступінь їх достовірності та допустимості, а також правила оцінки доказів, які визначені ст. 89 ЦПК України (докази оцінюються, окрім іншого, за принципом їх достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності), суд вважає, що позивачкою не доведено обставин, викладених у позові.

За вищезазначеного, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що позивачка при подачі позову за вимогами закону був звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а в задоволенні позовних вимог їй відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору за цю частину позовних вимог відносяться на рахунок держави.

Судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 992грн.40коп. за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, в задоволенні яких також відмовлено, відносяться на її рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст. 232 КЗпП України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Проектний і Проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.