Номер провадження: 22-ц/813/8523/22
Справа № 495/6786/22
Головуючий у першій інстанції Боярського О.О.
Доповідач Полікарпова О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі

головуючого судді Полікарпової О.М.,

суддів: Базіль Л.В.,

Ігнатенко П.Я.,

за участю секретаря Кузьміч Г.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката Грицак Катерини Василівни, яка діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини,

встановив

07 вересня 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просив суд:

- розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований 01 жовтня 2010 року виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис за № 39;

- відібрати без позбавлення батьківських прав у ОСОБА_3 малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передати дитину батькові ОСОБА_2 .

- визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , з батьком ОСОБА_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено повністю.

13 жовтня 2022 року, не погоджуючись із наведеним рішенням, адвокат Грицак К.В., яка діє від імені ОСОБА_1 - особи, яка не брала участі справі, звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати судове рішення у частині відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав, встановлення місця проживання дитини з батьком та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги адвокат Грицак К.В. зазначає, що вказане рішення має ознаки фіктивного, з огляду на те, що ОСОБА_2 є обвинуваченим у кримінальному провадженні №0000069 від 16.03.2016 року, в якому ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.12.2021 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 16.02.2022 року. Клопотання прокурора про обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу від 16.02.2022 року станом на 12.10.2022 року не розглянуто. ОСОБА_1 визнаний потерпілим у вказаній справі.

Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Відповідно до п. 2-6 Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

З викладених обставин скаржник робить висновок про те, що справа про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини із батьком була ініційована лише з метою перетину ОСОБА_2 державного кордону України. Ухиленням ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності будуть порушені права ОСОБА_1 як потерпілої особи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Царенко О.О. зазначає про те, що спір між сторонами у справі виник з сімейних правовідносин і те, що скаржник є потерпілим у справі, де обвинувачується ОСОБА_2 жодним чином не дає підстав для оскарження рішення про визначення місця проживання дитини ОСОБА_2 . З цих підстав просив закрити апеляційне провадження у справі, оскільки оскаржуваним рішенням права скаржника не порушені.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції 19 грудня 2022 року від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю її участі в режимі відеоконференції. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, клопотання про участь у справі в режимі відеоконференції адвокат Грицак К.В. не подавала. Причини неявки на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не зазначила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши судове рішення, приходить до такого висновку.

Статтею 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (ст. 18 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі- Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підстави для не прийняття до розгляду і повернення апеляційної скарги, викладені в ст. 357 ЦПК України, а підстави для відмови у відкритті провадження передбачені ст. 358 ЦПК України і їх перелік є вичерпним.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

(Постанова Верховного Суду від 11.07.2018 у справі N 911/2635/17, від 06.10.2022 у справі N 681/577/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 12.10.2022 у справі N 539/2612/21 зазначено, що частина 1 статті 352 ЦПК України визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Предметом позову у даній справі є розірвання шлюбу, відібрання без позбавлення батьківських прав дитини у матері та визначення її місця проживання.

Адвокат скаржника вважає, що рішенням суду вирішені права та обов`язки ОСОБА_1 , оскільки встановлення місця проживання дитини разом із батьком - ОСОБА_2 , який є обвинуваченим у справі, де скаржник має статус потерпілого, надає право батьку дитини перетнути державний кордон, сприятиме уникненню ОСОБА_2 кримінальної відповідальності та, відповідно, позбавить скаржника права на справедливий суд.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 що не брав участі у розгляді даної справи, не зазначений у позові та не залучений до участі у справі судом.

На думку суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не довів тієї обставини, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про його права та обов`язки, як фізичної особи.

У мотивувальній частині рішення не міститься висновків суду про права та обов`язки ОСОБА_1 , так само як і резолютивна частина рішення суду прямо про них не вказує.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що за правилом частини четвертої ч.6 ст. 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду спору) доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, проте посилання скаржника на бажання ОСОБА_2 перетнути державний кордон задля уникнення кримінальної відповідальності зводяться виключно до не підтверджених жодними доказами припущень.

Окремо, щодо посилань скаржника на можливість ОСОБА_2 перетнути державний кордон у зв`язку встановленням місця проживання дитини із ним, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Дійсно, відповідно до ст. 23 ЗУ «Про мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Відповідно до п. 2-6 Постанови КМУ «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, тому є можливим застосування аналогії поняття «одинока матір».

Пунктом 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 року N 91 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама).

Аналогічна позиція викладена Касаційним адміністративним судом у постанові по справі N 822/2446/17 від 13.06.2018 року.

Поняття «одинокий батько» було предметом судового вивчення. Так, ВС, переглядаючи касаційну скаргу у справі N 822/2446/17, у своїй постанові від 13.06.2018 року висловив таку позицію: «Позаяк правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові. Тобто для набуття статусу «одинока матір", «одинокий батько» необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Розірвання шлюбу на підставі рішення суду та встановлення місця проживання дитини з батьком, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджує наявність у такої особи статусу «одинокий батько».

За встановлених обставин, враховуючи, що оскаржуваними рішеннями суду першої інстанції не було вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки скаржника, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03, § 42).

Враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, роз`яснення Верховного Суду України, апеляційний суд прийшов до висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою адвоката Грицак Катерини Василівни, яка діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2022 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 368, 374, 377 ЦПК України, апеляційний суд

постановив

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою та адвоката Грицак Катерини Василівни, яка діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 вересня 2022 року цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.12.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду О.М.Полікарпова

Л.В. Базіль

П.Я. Ігнатенко