РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючої судді Стрілецької О.В.

за участі секретаря судового засідання Виговської Д.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача - адвоката Ващук Ю.С.

розглянувши y відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Житомирської міської ради до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої ділянки та відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

І. СУТЬ ЗАЯВИ

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0670 га за адресою: АДРЕСА_1 , з приведенням її у придатний для використання стан, шляхом знесення паркану та стягнути з відповідача майнову шкоду, заподіяну внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки в сумі 19849,55 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно матеріалів перевірки Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області встановлено, що ОСОБА_2 використовує земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови загальною площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що відповідачу на підставі правовстановлюючих документів в 1996 році надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,0333 га та у тимчасове користування терміном на 3 роки земельну ділянку площею 0,0224 га.

Позивач зазначає, що згідно відомостей з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельній ділянці, яку займає ОСОБА_2 , розташований житловий будинок площею 197,9 кв.м., правовстановлюючі документи на яку у відповідача відсутні.

Позивач звертає увагу, що в порушення вимог ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, ОСОБА_2 за вказаною адресою без відповідних правовстановлюючих документів займає земельну ділянку площею 0,0670 га (0,1200 га - загальна площа земельної ділянки, яка використовується відповідачем, мінус 0,0333 га - площа земельної ділянки, яка надана в постійне користування, мінус 0,0197 га - площа земельної ділянки під об`єктом нерухомого майна) та використовує її самоправно.

Для усунення порушень вимог земельного законодавства державні інспектори неодноразово видавали приписи, згідно яких відповідач повинен був належним чином оформити право власності або користування на земельну ділянку або звільнити її. Проте вимоги приписів не були виконані. Порушення земельного законодавства не усунені, у зв`язку з чим стосовно відповідача був складений протокол про адміністративне правопорушення, за результатами розгляду якого була винесена постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 53-1 КУпАП.

Позивач посилається на те, що оскільки відповідач продовжує незаконно використовувати самовільно зайняту земельну ділянку, на підставі ст. 212 Земельного кодексу України, просить суд зобов`язати відповідача звільнити її.

Також позивач вказує, що у зв`язку з незаконним використанням земельної ділянки відповідач зобов`язаний відшкодувати завдані збитки в розмірі 19849,55 грн, які обраховані відповідно до наданого розрахунку.

ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН

Ухвалою суду від 23.10.2021 р. відкрито провадження по справі, розгляд справи постановлено провадити в загальному позовному провадженні, призначено підготовче судове засідання.

08.11.2021 р. до суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про залучення його до участі в справі в якості третьої особи (а.с. 26). В обґрунтування клопотання заявник вказав, що перевірки щодо правомірності використання ОСОБА_2 земельних ділянок здійснювались на підставі поданих ним заяв та скарг. Вважав, що результати розгляду справи можуть вплинути на його права та законні інтереси, оскільки він, як і кожен громадянин України, має право на вільне публічне використання земельної ділянки площею 0,0670 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні 25.11.2021 р. ОСОБА_3 клопотання підтримав.

Ухвалою суду від 25.11.2021 року, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, в задоволенні клопотання ОСОБА_4 відмовлено, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Частина 3 ст. 53 ЦПК України передбачає, що якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Згідно з ч. 5 ст. 53 ЦПК України про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

З аналізу вимог статті 53 ЦПК України можна зробити висновок, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, лише у тому випадку, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Тобто особа, яка бажає взяти участь у справі, як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Підставою участі третіх осіб у справі є їх юридична заінтересованість, яка грунтується на матеріально-правових відносинах з однією із сторін даної цивільної справи.

Матеріальною підставою залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є обґрунтоване припущення, що судове рішення може вплинути на права і обов`язки осіб, які не є стороною у справі. Судове рішення може вплинути на права або обов`язки третьої особи, якщо між цією третьою особою і стороною, на боці якої вона бере участь у справі, існують певні правовідносини (права і обов`язки), які за наслідками вирішення справи можуть змінитися або припинитися, або якщо на підставі рішення суду між стороною і третьою особою виникнуть нові правовідносини (права і обов`язки).

З огляду на те, що заявник не навів правового обґрунтування, яким саме чином рішення по справі може впливати на його обов`язки, зокрема, враховуючи ті обставини, що ОСОБА_3 не є власником земельної ділянки чи іншого майна на території спірної земельної ділянки або поряд з нею, суд вважає, що рішення у справі не впливає на його права, свободи, інтереси або обов`язки, а тому суд не вбачає підстав для залучення заявника до участі до розгляду у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 30.06.2021 року у справі № 9901/217/21.

10.08.2022 р. представник відповідача - адвокат Ващук Ю.С. направила до суду відзив на позовну заяву та просила поновити строк для його подачі (а.с. 117-120).

Ухвалою суду від 10.08.2022 року, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, в задоволенні клопотання адвоката Ващук Ю.С. про поновлення строку для подачі відзиву відмовлено, а наведені представником причини, які обумовили пропуск строку для його подачі, визнані судом не поважними, відзив на позовну заяву залишений без розгляду (а.с. 122).

Ухвалою суду від 10.08.2022 року, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання, розгляд справи призначено по суті.

В судовому засіданні 30.11.2022 р. представник позивача Шевчук Н.А позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задоволити. Зазначила, що ОСОБА_2 використовує спірну земельну ділянку для обслуговування будинку, точні координати земельної ділянки, яка підлягає звільненню, не встановлені, її місце розташування відображено на викопіюванні з містобудівної документації. Крім того, пояснила, що на земельній ділянці, яку самовільно використовує ОСОБА_2 , згідно викопіювання з Генерального плану міста, знаходяться зелені насадження. Представник ОСОБА_1 вказала, що відповідачу неодноразово відправлялись рекомендованою поштовою кореспонденцією акти та приписи про необхідність звільнення земельної ділянки, проте останній на них не реагує, добровільно земельну ділянку не звільнив.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вважає його необгрунтованим та безпідставним. В обгрунтування заперечень зазначила, що відповідач не вчиняв жодних дій, направлених на самовільне захоплення земельної ділянки. Сам лише факт використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів не свідчить про її самовільне і незаконне використання. Будинковолодіння відповідача складається з двох житлових будинків, право власності на які зареєстровано у встановленому законом порядку, а також підсобних приміщень, які до нього належать. Відповідач протягом тривалого часу користується зазначеним будинковолодінням, намагається у визначеному законом порядку оформити права на земельну ділянку, звертався з відповідними заявами до органу місцевого самоврядування, отримав дозвіл на розробку технічної документації, оформлення прав на земельні ділянки на даний час не завершено. Також посилалась на те, що позивач не визначив конкретну конфігурацію земельної ділянки, яка підлягає звільненню, що унеможливлює задоволення позовних вимог в такому вигляді. Щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, зазначила, що відповідачу взагалі не було відомо про винесення щодо нього постанови у справі про адміністративне правопорушення, згідно якої він був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення земельного законодавства, оскільки документів він не отримував, про розгляд справи не був обізнаний, штраф, по який дізнався з даного позову, не сплатив, оскільки не вважає себе винним. В задоволенні позову просила відмовити.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів №262 від 16.05.1996 р. «Про закріплення земельних ділянок за гр. ОСОБА_2 АДРЕСА_2 та за гр. ОСОБА_6 АДРЕСА_3 в постійне користування та тимчасове користування», зокрема, за гр. ОСОБА_2 закріплено земельну ділянку по АДРЕСА_2 загальною площею 0,0557 га, з яких 0,0333 га - для постійного користування; 0,0224 га - для тимчасового користування, строком на 3 роки (а.с.78-80). Зі змісту даного рішення вбачається, що земельні ділянки передавались під фактично існуючу житлову забудову.

Зі змісту Договору № 11 на право тимчасового користування земельною ділянкою, в тому числі на умовах оренди, укладеного 08.07.1996 р. між Житомирською міською радою народних депутатів та ОСОБА_2 , останньому в тимчасове платне користування строком на три роки передано земельну ділянку площею 0,0224 га для городництва (а.с.81-82).

Судом встановлено, що відповідно до Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарським будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , складеного 01.08.2019 р. КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, останній містить схему розташування будівель та споруд за вказаною адресою, план будинку садибного типу, експлікацію приміщень будинку садибного типу, характеристику будинків садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. Так, з його змісту вбачається, що будинковолодіння садибного типу складається з двох житлових будинків літера «А», літера «В», двох сараїв, розташованих біля кожного з будинків, огорожі, які були зведені у 1980 та 1997 роках (а.с. 83-85).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, складеної 12.07.2022 року, за адресою по АДРЕСА_2 , знаходиться об`єкт нерухомого майна під номером 220, загальною площею 197,9 кв.м., який складається з житлового будинку А, сарая Б, житлового будинку В, сарая Г, огорожі № 1-2, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Богунської районної ради народних депутатів № 94 від 27.09.1996 року, та рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12.02.2020 року, справа № 295/799/20 (а.с. 87-88).

01.10.2020 р. на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № 892-ДК від 23.09.2020 р. державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області складно Акт обстеження земельної ділянки №892-ДК/322/40/10/01/20, згідно якого на момент обстеження гр. ОСОБА_2 використовує земельну ділянку із земель житлової і громадської забудови з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0.1200 га, що розташована за адресою АДРЕСА_4 під розміщення житлових будівель та господарських споруд; правовстановлюючі документи на земельну ділянку під об`єктом нерухомого майна площею 0,0197 га в ОСОБА_2 відсутні, а право власності або право користування земельною ділянкою площею 0,0670 га не зареєстровано (а.с.9). До Акту долучено План-схему розташування земельної ділянки за вказаною адресою, на якій зображена лише конфігурація земельної ділянки загальною площею 0,1200 га без будь-якого відтворення на ній об`єктів нерухомого майна, розташованих на ній, як і не відображено схематично земельну ділянку, її розташування, конфігурацію, яка є самовільно зайнятою і використовується незаконно згідно даного акту (а.с.10).

01.10.2020 р. відповідно до вимог ст.ст. 6,10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області складно Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки №892-ДК/710/АП/09/01/20, яким встановлено, що правовстановлюючі документи на земельну ділянку під об`єктом нерухомого майна, площею 0,0197 га у ОСОБА_2 відсутні, а право власності або право користування земельною ділянкою площею 0,0670 га не зареєстровано (а.с. 11).

01.10.2020 р. Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області складено припис з вимогою усунути порушення вимог земельного законодавства (шляхом: реєстрації права власності на земельну ділянку або звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки), в якому вказано, що копію припису направлено ОСОБА_2 поштою. Строк виконання припису встановлено до 30.10.2020 року (а.с.12).

09.11.2020 р. державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області проведено перевірку виконання ОСОБА_2 припису від 01.10.2020 р., за результатами якої складно Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки №1131-ДК/819/АП/09/01/20, яким встановлено, що ОСОБА_2 попередній припис не виконав (а.с. 15).

09.11.2020 р. посадовою особою Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області складено повторний припис з вимогою усунути порушення вимог земельного законодавства шляхом виконання припису №892-ДК/0393Пр/03/01/20 від 01.10.2020 р., в якому зазначено, що копію припису направлено ОСОБА_2 поштою, про виконання припису слід повідомити до 09.12.2020 року (а.с. 16).

15.12.2020 р державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області проведено перевірку виконання ОСОБА_2 припису від 09.11.2020 р., за результатами якої складно Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки №1216-ДК/987/АП/09/01/20, яким встановлено, що ОСОБА_2 припис не виконав (а.с. 18).

29.06.2021 р. державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області складно протокол про адміністративне правопорушення №892-ДК/0166П/07/01/21, згідно якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наведених вище обставин вчинив адміністративне правопорушення - самовільно зайняв земельну ділянку, відповідальність за скоєння якого передбачена ст. 53-1 КУпАП (а.с. 22).

30.06.2021 р. ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направлено повідомлення про розгляд справи про адміністративне правопорушення (а.с. 25, 26).

07.07.2021 р. державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області стосовно ОСОБА_2 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляд штрафу в розмірі 170,00 грн за вчинення ним за адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 53-1 КУпАП, - самовільне зайняття земельної ділянки (а.с. 27-28).

ІV. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ, ОЦІНКА ДОКАЗІВ та МОТИВИ СУДУ

Згідно з положеннями статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

За змістом статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду .

Разом з тим, в ході застосування наведних правових норм склалась стала судова практика, відображена в чисельних постановах Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 року в справі №910/5702/17, від 04.04.2019 року в справі № 910/2655/18, від 21.01.2019 року в справі №910/22093/17, від 14.01.2021 року в справі № 756/15940/17, згідно якої сформований правовий підхід, що сам лише факт користування земельною ділянкою за відсутності документів, які посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідно встановити наявність в особи в силу закону права на отримання земельної ділянки у власність чи у користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.

Відповідно до частин 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини 1 статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 Земельного кодексу України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, на підставі встановлених фактичних обставин даної справи і вимог чинного законодавства, судом встановлено, що відповідач дійсно користується частиною земельної ділянки, на яку в нього відсутні належним чином оформлені правовстановлюючі документи і право на яку не оформлене відповідно до положень ст.ст. 125, 126 ЗК України. Водночас, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що зазначена земельна ділянка зайнята відповідачем самовільно, позивачем не доведено на підставі належних і достатніх доказів, що у відповідача відсутнє право на отримання зазанченої земельної ділянки у власність або у користування, що унеможливлює застосування щодо відповідача приписів ст. 212 ЗК України з огляду на наступне.

Конституцією України та ст. 321 Цивільного кодексу України гарантується непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 386 Цивільного кодексу України закріплені засади захисту права власності, а саме те, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу

Зі змісту ст.119 Земельного кодексу України вбачається, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність. Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу.

За правилами ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах не більше 0,10 гектара.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач використав гарантоване йому Конституцією України та Земельним кодексом України право на отримання у власність в межах міста земельної ділянки площею до 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Крім того, приписи ст. 377 Цивільного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України закріплють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, згідно якого до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Матеріалами справи підтверджується, що на земельній ділянці, якою дійсно користується ОСОБА_2 , знаходяться два житлові будинки, право власності на які зареєстровано у встановленому законом порядку, які позначені на схемі розташування будівель та споруд літерами «А» та «В», а також господарські приміщення (на звороті а.с.83).

Судом беззаперечно встановлено, що на момент передачі в постійне користування земельної ділянки розміром 0,0333 га згідно з рішенням відповідного органу місцевого самоврядування від 16.05.1996 року на ній вже був розташований житловий будинок, позначений літерою «А», який згідно відомостей в технічному паспорті був побудований в 1980 році, земельна ділянка передавалась під збудований об`єкт житлової нерухомості (а.с. 94, 102).

На земельній ділянці площею 0,0224 га, яка була передана ОСОБА_2 в тимчасове користування згідно договору від 08.07.1996 року, відповідач в 1997 році побудував будинок, позначений літерою «В», право власності на який визнано за ОСОБА_2 на підставі рішення суду від 12.02.2020 р., яке набуло чинності.

За правилами ст. 67 Земельного кодексу України, в редакції від 18 грудня 1990 року, чинного на момент передачі земельних ділянок відповідачу в користування, громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів могли передаватись у власність або надаватись у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач, а розмір таких ділянок у містах не повинен був бути більше 0,1 гектара.

Подібна за змістом норма міститься і в чинній редакції Земельного Кодексу України, згідно п.«г» ч.1 ст. 121 якого розмір присадибної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на отримання якої в містах із земель державної або комунальної власності мають право громадяни України, становить не більше 0,10 га.

Статтею 381 ЦК визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вже зазначалось вище по тексту даного судового рішення, вРеєстрі прав власності на нерухоме майно за адресою по АДРЕСА_1 зареєстровано право власності на цілісний об`єкт нерухомого майна під номером 220, складовими частинами якого є: житловий будинок А, сарай Б, житловий будинок В, сарай Г, огорожа № 1-2, що згідно положень ст. 381 ЦК України, становлять садибу (а.с. 87-88).

Отже, виходячи з викладеного, відповідач в межах міста, з урахуванням положень ст. 377, 381 ЦК України, ст. 118, 119, 121 Земельного кодексу України має право отримати у власність та/або в користування земельну ділянку, на якій знаходяться об`єкти нерухомого майна, власником яких він є, які разом із земельною ділянкою, на якій вони розміщені, становлять садибу, розмір якої в межах містах не може перевищувати 0,10 га.

Матеріали справи містять відомості про те, що 07.01.2018 р. ОСОБА_2 звертався до позивача з заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0997 га, яка розташована під об`єктом нерухомого майна, що цілком відповідає положенням ст.ст. 118, 119, 121 Земельного кодексу України, проте рішенням Житомирської міської ради №1501 від 20.06.2019 р. відповідачу відмовлено в задоволенні вказаної заяви. Відмова мотивована невідповідністю містобудівної документації, оскільки відповідно до Генерального плану міста Житомира земельна ділянка, яку просив передати відповідач, розташована на території земельних насаджень загального користування, згідно Плану зонування території міста Житомира земельна ділянка розташована в підзоні зелених насаджень загального користування в межах загальноміського центру, в межах охоронюваного ландшафту (а.с. 89).

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що наведені підстави для відмови у передачі відповідачу земельної ділянки, якою останній користується фактично і площа якої не перевищує дозволені для передачі розміри, не відповідають іншим фактичним обставинам справи.

Так, згідно матеріалів перевірок, які проводились посадовими особами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, і відображені у відповідних актах і приписах, зазначено, що ОСОБА_2 використовує земельну ділянку із земель житлової і громадської забудови з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0.1200 га (а.с. 9-27).

За правилами ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Земельного кодексу України земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів належать до земель рекреаційного призначення. В статті 50 Земельного кодексу України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Отже, є незрозумілою можливість одночасного віднесення земельної ділянки, якою користується відповідач, до різних категорій - житлової і громадської забудови та земель рекреаційного призначення.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що чинний Земельний кодекс України не містить такої категорії земель як "територія зелених насаджень загального користування" або "підзона зелених насаджень загального користування" або "охоронюваний ландшафт".

В той же час, заслуговують на увагу положення ст. 52 Земельного кодексу України, які не містять категоричної заборони щодо передачі земельних ділянок рекреаційного призначення у приватну власність.

Виходячи з пояснень представника позивача, які вона надала в судовому засіданні, оскільки схематичного зображення земельної ділянки, яка підлягає звільненню, матеріали справи не містять, позивач фактично просить звільнити земельну ділянку, яка розташована між двома приватними будинками, які на праві власності належать відповідачу (а.с. 103). Також не заперечувалось сторонами, що даною земельною ділянкою відповідач користується протягом тривалого часу - з 1996 року, що позивачем не спростовано.

В судовому засіданні представник позивача не змогла пояснити, яким чином частина земельної ділянки, яка використовується відповідачем, яка знаходиться між двома приватними будинками на незначній відстані, яка передавалась відповідачу для будівництва, могла бути віднесена до земель рекреаційного призначення і які саме зелені насадження загального користування на ній розташовані з огляду на те, що вона перебуває у фактичному користуванні приватної особи понад 20 років.

З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені фактичні обставини, суд ставить під сумнів правомірність відмови Житомирською міською радою у передачі земельної ділянки відповідачу з наведених підстав, які навіть не відповідають матеріалам проведених перевірок.

В межах даного судового розгляду звичайно суд не може в повному обсязі надавати оцінку рішенню Житомирської міської ради, згідно якого відповідачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, оскільки воно не є предметом цього судового провадження, разом з тим, в межах заявлених позовних вимог в обов`язок суду входить з`ясування питання про наявність у відповідача права на отримання земельної ділянки у власність або користування в силу вимог закону, а відтак ці обставини повинні отримати належну правову оцінку.

Також матеріалами справи підтверджується, що відповідач повторно 28.07.2020 р. звернувся до Житомирської міської ради з заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі. Рішенням Житомирської міської ради № 130 від 25.03.2021 р. відповідачу надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі за рахунок земель житлової та громадської забудови саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0557 га, в постійне користування - 0,0333 га та в тимчасове користування 0,0224 га (а.с. 29-30).

Наведене також ставить під сумнів можливість належності земельної ділянки розміром 0,0670 га, яка розташована між приватними будинками, земельна ділянка під якими належить до земель житлової та громадської забудови, до земель рекреаційного призначення, на яких розміщені зелені насадження для загального користування.

Отже, судом встановлено, що відповідач протягом тривалого часу вживає заходи по оформленню спірної земельної ділянки, а тому відсутність у нього переоформлених на його ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення і бути підставою для застосування до нього приписів ст. 212 Земельного кодексу України.

Аналізуючи наведені положення чинного законодавства, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач має право на отримання у власність земельної ділянки в межах міста для будівництва та обслуговування житлового будинку розміром до 0,10 га, відповідач є власником об`єктів житлової нерухомості на даній земельній ділянці, позивач не довів на підставі належних доказів, що є його обов`язком, що відповідач не має права на отримання земельної ділянки, а відтак суд вважає, що вимоги позивача не грунтуються на нормах закону.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою гарантується, щокожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

"Право на мирне володіння майном" в контексті та у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має значно ширше тлумачення і не обмежується лише захистом юридично оформленого речового права на майно.

У межах вироблених ЄСПЛпідходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймі законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року (Von Maltzan and Others v. Germany), заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02. Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом».

В іншій справі «NKM v. Hungary» від 14 травня 2013 року, скарга № 66529/11, ЄСПЛзазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У практиці ЄСПЛматеріальні правомірні очікування визнаються «майном» за умови, що такі очікування (1) стосуються певних благ, котрі мають економічну цінність, (2) є цивільними за галузевою належністю і (3) достатньо визначені для того, аби бути забезпеченими можливістю судового захисту. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ«майном» може бути «наявне майно», або активи, включно з вимогами, стосовно яких заявник здатен довести, що він мав принаймні «правомірне очікування» дієвої реалізації його майнового права» (Див.: Malhous v. Czech Republic (dec.) [GC], no. 33071/96, ECHR 2000-XII; Draon v. France [GC], no. 1513/03, ECHR 2006-IX; Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium, no. 17849/91, §§ 29-31, ECHR A332).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у спірних правовідносинах також підлягають оцінці вимоги позивача на предмет правомірності втручання в право відповідача на мирне володіння своїм майном, а саме на правомірні очікування щодо реалізації гарантованих Конституцією України, нормами Цивільного та Земельного кодексів України, прав на отримання ним земельної ділянки, якою він користується протягом тривалого часу, у власність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Європейський суд з прав людини виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов`язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст. 1 Першого протоколу (рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).

Встановивши фактичні обставини справи, суд вважає, що в даному випадку право відповідача порушується безпідставним втручанням позивача в мирне володіння відповідачем своїм майном, яким він фактично користується протягом значного проміжку часу, і має право відповідно до закону на це майно і на оформлення прав на нього у встановленому законом порядку. Обмеження права на володіння майном може бути виправданим за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тільки тоді, коли воно здійснюється в суспільних або загальних інтересах.

При цьому, позивачем жодним чином не доведено наявність суспільного та/або загального інтересу в позбавлені відповідача права на мирне володіння майном, яким він фактично користується, а на земельній ділянці, в отриманні якої йому відмовляють, знаходяться житлові споруди, які належать відповідачу на праві власності. Отже, суд вважає, що в даному випадку принцип пропорційності не витримується.

Щодо визначення земельної ділянки, яка підлягає звільненню, на вимогу позивача

Суд вважає, що позивачем належними засобами доказування не підтверджено розмір самовільно зайнятої відповідачем земельної ділянки, яка підлягає звільненню, та її конфігурацію.

За змістом частини 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, із визначеними щодо неї правами.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Під місцем розташування розуміють певне розташування об`єкта у просторі. Для земельної ділянки таке місце розташування визначається за її координатами (точніше, за координатами вершин багатокутника, який утворює земельну ділянку) в прив`язці до наявної геодезичної межі. Місце розташування земельної ділянки визначається при її формуванні.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує, що ОСОБА_2 використовує земельну ділянку загальною площею, 0,1200 га, з якої земельна ділянка розміром 0,0333 га надана відповідачу в постійне користування, земельна ділянка 0,0197 га міститься під об`єктом нерухомого майна (при цьому позивачем не надано жодних доказів, на підтвердження відомостей щодо нормативної площі земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в місцевості, де розташований вказаний будинок), а земельна ділянка розміром 0,0670 га використовується ОСОБА_2 самочинно.

Разом з тим, позивачем до позовної заяви не долучені документи, які б надавали можливість ідентифікувати спірну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , не вказані фактичні межі такої земельної ділянки з її точними координатами, точним розташуванням і точним розміром, конфігурацію та інші складові, що характеризують земельну ділянку, що унеможливлює визначити, яка саме земельна ділянка підлягає звільненню на думку позивача.

Матеріали справи не містять жодного документа, який би схематично відображав земельну ділянку, яку, на думку позивача, самовільно зайняв відповідач, із зображенням її конфігурації та точного місця розташування.

До позовної заяви позивач долучив Акт обстеження земельної ділянки № 892-ДК/40/10/01/20 від 01.10.2020 р., до якого долучена План-схема розташування земельної ділянки за вказаною адресою, на якій зображена лише конфігурація земельної ділянки загальною площею 0,1200 га без будь-якого відтворення на ній об`єктів нерухомого майна, розташованих на ній, як і не відображено схематично земельну ділянку, її розташування, конфігурацію, яка є самовільно зайнятою і використовується незаконно згідно даного акту.

Суд визнає безпідставним посилання представника позивача на те, що розташування спірної земельної ділянки вбачається з викопіювання з Генерального плану міста Житомира (а.с. 103), оскільки відомості про конфігурацію та точне розташування спірної земельної ділянки в ньому також відсутні.

Слід зазначити, що відсутність фактичних меж земельної ділянки з її точними координатами, точним розташуванням і точним розміром, конфігурацією та іншими складовими, що характеризують земельну ділянку, фактично унеможливлюють виконання судового рішення.

Подібні за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.02.2018 р. у справі № 910/5702/17, від 21.01.2019 р. справа № 910/22093/17.

Щодо оцінки доказів, наданих позивачем, в обгрунтування заявлених вимог

В обгрунтування заявлених позовних вимог щодо самовільного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки позивач посилається на матеріали перевірок, які були проведені посадовими особами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 9 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюється шляхом проведення перевірок.

За змістом статті 10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право, зокрема, безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку земельні ділянки, що перебувають у власності та користуванні юридичних і фізичних осіб, перевіряти документи щодо використання та охорони земель; давати обов`язкові для виконання вказівки (приписи) з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, а також про зобов`язання приведення земельної ділянки у попередній стан у випадках, установлених законом, за рахунок особи, яка вчинила відповідне правопорушення, з відшкодуванням завданих власнику земельної ділянки збитків; складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності.

На підтвердження наведених у позовній заяві підстав самовільного зайняття ОСОБА_2 земельної ділянки надано Акт обстеження земельної ділянки № 892-ДК/40/10/01/20 від 01.10.2020 р., Акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства №892-ДК/710/АП/09/01/20 від 01.10.2020 р., № 1131-ДК/819/АП/09/01/20 від 09.11.2020 р., №1216-ДК/987/АП/09/01/20 від 15.12.2020 р., складені державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, приписи №892-ДК/0393Пр/03/01/20 від 01.10.2020 р., №1131-ДК/0465Пр/03/01/20 від 09.11.2020 р., повідомлення від 01.10.2020 р., 09.11.2020 р., 21.01.2021 р., 07.04.2021 р. та 17.03.2021 р., направлені ОСОБА_2 про виклик для надання пояснень з питань, пов`язаних з порушенням земельного законодавства; протокол про адміністративне правопорушення №892-ДК/0166П/07/01/21 від 29.06.2021 року та постанову №892-ДК/0151По/08/01/21 від 07.07.2021 р. про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності.

Проаналізувавши всі наведені вище документи, які складались посадовими особами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, судом встановлено, що всі вони є ідентичними за змістом, абсолютно всі складені у відсутності ОСОБА_2 або уповноваженої ним особи, матеріали справи не містять доказів, що останній був в достатній мірі обізнаний про проведення таких перевірок та їх результатів, про отримання ним принаймні одного з них, жоден з перелічених вище документів не містить підпису відповідача.

З матеріалів перевірок, долучених до позовної заяви, не вбачається за можливе встановити, на підставі яких документів були встановлені обставини, наведені в них, а також зроблені відповідні висновки, оскільки в них відсутнє посилання на те, які документи досліджувались, звідки вони були отримані, позаяк відповідач при їх складені був відсутній і жодних документів не пред`являв.

Вкрай незрозумілою видається можливість проведення безпосереднього обстеження земельної ділянки за відсутності власника будинковолодіння або іншої повнолітньої особи, яке є приватним і огородженим, а відтак і складення відповідного акту, тобто суд приходить до висновку про відсутність у інспекторів можливості зробити геодезичні заміри, оглянути територію та загалом оформити таку перевірку. Представник позивача в судовому засіданні не змогла пояснити, яким чином відбулось натурне обстеження земельної ділянки, яка знаходиться за огорожею без власника, і яким чином відбулось проникнення державних інспекторів на територію будинковолодіння, і яким чином в подальшому відбувалось оформлення матеріалів таких перевірок.

В матеріалах справи містяться повідомлення від 01.10.2020 р., 09.11.2020 р., 21.01.2021 р., 07.04.2021 р. та 17.03.2021 р., адресовані ОСОБА_2 , про виклик до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області для надання пояснень з питань, пов`язаних з порушенням норм земельного законодавства, (а.с. 13, 17, 19, 20, 21). Водночас, до матеріалів справи долучена лише одна квитанція від 02.10.2020 року про направлення рекомендованим листом одного з таких повідомлень (а.с.14). В той же час, інші платіжні та/або поштові документи, які б підтверджували їх фактичне направлення, до позовної заяви не долучені. В судовому засіданні представник позивача підтвердила, що в матеріалах перевірки такі документи також відсутні. Заслуговує на увагу і та обставина, що представник позивача посилалась на те, що всі повідомлення направлялись ОСОБА_2 рекомендованими листами, проте жодного підтвердження про їх фактичне отримання або про повернення у зв`язку з неврученням із зазначенням причин суду не надано.

Зі змісту повідомлень про виклик, які адресувались відповідачу поштою, вбачається, що вони не могли бути отримані ним завчасно, беручи до уваги терміни на поштові відправлення, а саме повідомлення від 01.10.2020, яке направлялось 02.10.2020, виклик на 09.10.2020; від 09.11.2020 виклик на 17.11.2020 року, від 21.01.2021 виклик на 27.01.2021; від 07.04.2021 виклик на 12.04.2021; від 17.03.2021 виклик 22.03.2021.

Виходячи з вимог Земельного кодексу України відповідачу ставились абсолютно нереалістичні строки виконання складених приписів.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Ващук Ю.С. наполягала, що ні приписи, ні акти, ні протокол про адміністративне правопорушення, ні постанова про накладення адміністративного стягнення до відома відповідача не були доведені. На спростування доводів представника відповідача позивачем належні докази суду не надані.

Також при проведенні таких перевірок не враховано, що 28.07.2020 р., ще до складання Акту обстеження земельної ділянки 01.10.2020 року, відповідач звернувся до Житомирської міської ради з заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі, а рішенням Житомирської міської ради № 130 від 25.03.2021 р., тобто до моменту притягнення його до відповідальності, відповідачу надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі за рахунок земель житлової та громадської забудови саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що посадовими особами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області не дотримано встановлену чинним законодавством процедуру огляду земельної ділянки, проведення відповідних перевірок дотримання вимог земельного законодавства, як і не дотримано процедуру розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Отже, підсумовуючи, суд дійшов до переконання, що проведені перевірки носили формальний характер, складені за їх результатами документи не направлені на їх реальне виконання, що може свідчити про створення передумов для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності та звернення до суду з відповідним позовом.

V. ВИСНОВКИ СУДУ

Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позивачем на підставі наданих доказів не доведено наявність правових підстав для застосування положень ст. 212 Земельного кодексу України і покладення на відповідача обов`язку звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, позивачем не доведено, що відповідач немає законодавчо гарантованого права на оформлення належних правовстановлюючих документів на земельну ділянку, якою він фактично користується протягом тривалого часу, позивачем не доведено правомірність втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном шляхом позбавлення його права на таке користування, не доведено, що таке втручання з огляду на заявлену мету є пропорційним та необхідним для суспільних інтересів в демократичному суспільстві; позивачем на підставі належних доказів не встановлено та не доведено розмір та конфігурацію спірної земельної ділянки; при проведенні перевірок дотримання вимог земельного законодавства відповідними посадовими особами не дотримано порядок і процедуру проведення таких перевірок, що загалом свідчить про недоведеність заявлених позовних вимог та не підтвердження їх доказами.

З урахуванням того, що судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача щодо самовільного використання земельної ділянки, відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди, вимоги про стягнення якої заявляв позивач, оскільки вони є похідними від первісних.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Житомирської міської ради задоволенню не підлягають, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову Житомирської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,0670 га за адресою АДРЕСА_4 та відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Житомирська міська рада, місцезнаходження: м. Житомир, м-н С.П. Корольова, 4/2, .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП в матеріалах справи відсутнє.

Суддя О.В. Стрілецька