ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Схід Фінанс, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський Акціонерний Банк, про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Схід Фінанс (далі ТОВ Схід Фінанс), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський Акціонерний Банк (далі ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, банк), про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що згідно кредитного договору № 22/в від 08 липня 2008 року, укладеного між нею та ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, правонаступником якого є ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, їй було надано кредит в сумі 8 500,00 Євро з терміном користування кредитними коштами до 06 липня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних.

Вважала, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу є підставою для визнання такого договору недійсним.

Зазначала, що несправедливими є наступні умови договору. Пунктами 5.1., 5.1.1., 5.1.2., 5.1.3. Договору передбачено порядок перегляду відсоткової ставки за користування кредитними коштами, відповідно до умов Договору, в сторону збільшення. При цьому, в разі незгоди позичальника з новим розміром відсоткової ставки банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій.

Але умов, що регулюють питання зменшення відсоткової ставки, кредитний договір не містить взагалі, що призводить до дисбалансу інтересів сторін.

Банк в односторонньому порядку змінив розмір процентної ставки на збільшення з 14 відсотків на 17 відсотків без належного повідомлення та погодження з позичальником. Оскільки всі наведені пункти кредитного договору регулюють питання розрахунків між сторонами, їх несправедливі умови мають суттєве значення для висновку про несправедливість умов договору в цілому.

Також, при укладенні кредитного договору банком були допущені порушення умов чинного на той час законодавства, а саме: зміст та умови кредитного договору були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, а тому, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки.

Вважала, що відповідачем навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного кредитного договору, які визначені законом, як істотні та є необхідні, зокрема, частини четвертої статті 4 Закону України Про захист прав споживачів та частини першої статті 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, та саме банк належно не виконав вимоги закону про дотримання істотних умов договору, а саме: не надав позичальнику повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, забезпеченого іпотекою. Навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та його розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах.

Таким чином, позивачка зазначала, що з аналізу умов кредитного договору про надання споживчого кредиту встановлено, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема, про можливе настання валютних ризиків для позичальника; не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов`язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, ще до укладення цього договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості відносно досягнутої домовленості; не надано у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Позивачка зауважувала на тому, що у відповідності до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вважала, що кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо б однієї його істотної умови, передбачених законодавцем.

Зазначала, що оскільки вищевказані обов`язкові відомості не були встановлені та не розкриті банком у кредитному договорі, можна дійти до обґрунтованого та належного висновку про те, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем.

Вказаний договір містить несправедливі умови. Абсолютне значення подорожчання кредиту, тобто фактична сума переплати за кредитним договором № 22/в від 08 липня 2008 року складає 9 550,70 Євро. Умовами кредитного договору, в порушення п.3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», споживача не попереджено про відповідальність за валютні ризики під час виконання зобов`язань.

Крім того, позивачка посилалася на те, що згідно статті 19 Закону України Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною шостою статті 19 Закону України Про захист прав споживачів встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

На підставі вищенаведеного, позивачка вважала, що виходячи з положень статей 203, 215, 230, 548 ЦК України, можна дійти висновку про те, що під час підписання кредитного договору між сторонами, вона була введена в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки. А тому, її волевиявлення на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договору, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах.

Позивачка вказувала, що банк скористався тим, що їй об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а банк, в порушення вимог Закону України Про захист прав споживачів, не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору, та не зазначив їх в його змісті.

Позивачка вважала, що банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів її, позичальника, в оману щодо кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, передбаченому умовами кредитного договору. Несправедливими умовами кредитного договору порушуються її права, як споживача фінансових послуг, порушується принцип добросовісності і розумності договірних умов, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків.

Відповідно, з урахуванням зазначеного, позивачка вважала, що наявні всі підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд визнати недійсним кредитний договір № 22/в від 08 липня 2008 року, укладений між нею та ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, правонаступником якого є ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати по справі.

У подальшому, 13 серпня 2019 року, на адресу суду надійшла заява від ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, згідно якої уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк Матвійчук О.Ю. зазначав, що 19 липня 2019 року між ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк та ТОВ Схід Фінанс був укладений договір про відступлення прав вимоги № 24435, відповідно до якого вимога за кредитним договором № 22/в від 08 липня 2008 року була відступлена ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк на користь ТОВ Схід Фінанс.

Тому, у жовтні 2019 року позивачка уточнила позовні вимоги, пред`явивши позов до ТОВ Схід Фінанс, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, в якому просила суд визнати недійсним кредитний договір № 22/в від 08 липня 2008 року, укладений між нею та ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивачки без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено та це убачається з матеріалів справи, що 08 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, правонаступником якого є ПАТ Всеукраїнський акціонерний банк, був укладений кредитний договір № 22/в, за умовами якого позивачка отримала кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 8 500,00 Євро з терміном повернення кредиту до 06 липня 2018 року, зі сплатою процентів за користування кредитним коштами в розмірі 14 % річних та щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 64,40 грн., що становить 0,1 % від суми кредиту.

Відповідно до п.1.6 кредитного договору, в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Договором щодо погашення кредиту, сплати процентів за його користування, інших платежів, передбачених цим Договором, а також можливих штрафних санкцій, позичальник укладає Іпотечний договір квартири АДРЕСА_1 , що є власністю ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 12 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Шлегою Г.І., зареєстрованої в реєстрі за № 1468 та зареєстрованої в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 червня 2008 року.

В цей же день 08 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, правонаступником якого є ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, було укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 12 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Шлегою Г.І., зареєстрованої в реєстрі за № 1468 та зареєстрованої в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 червня 2008 року.

Пунктами 5.1., 5.1.1., 5.1.2., 5.1.3. кредитного договору передбачений порядок перегляду відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Так, відповідно до п.5.1. кредитного договору, в разі настання події, не залежної від волі Сторін Договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів Банку, в тому числі у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, прийняття компетентними державними органами України законів або підзаконних нормативних актів, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, Банк має право ініціювати зміну розміру процентів за користування кредитом.

Відповідно до п.5.1.1. кредитного договору про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом, Банк зобов`язаний повідомити Позичальника не пізніше ніж за 10 банківських днів до дати початку її застосування, а також надати для укладення проект відповідної додаткової угоди.

При цьому, відповідно до п. 5.1.2. кредитного договору, у разі незгоди Позичальника із запропонованим Банком розміром процентної ставки, він зобов`язаний протягом 10 (десяти) банківських днів з дати відправлення Банком повідомлення про зміну розміру процентної ставки за користування Кредитом, повернути Банку існуючу заборгованість за Кредитом, сплатити нараховані проценти, можливі штрафні санкції в повному обсязі та інші платежі за цим Договором.

Пунктами 4.4., 4.5. кредитного договору передбачено право Банку вимагати від Позичальника сплати штрафу у розмірі 5 процентів від суми Кредиту за кожен випадок порушення п.3.3. (крім підпунктів 3.3.2. та 3.3.3), а також сплати штрафу у розмірі 20 (двадцять) відсотків від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів, плати за обслуговування кредиту, строк сплати яких настав.

19 липня 2019 року між ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк та ТОВ Схід Фінанс був укладений договір про відступлення прав вимоги № 24435, відповідно до якого вимога за кредитним договором № 22/в від 08 липня 2008 року була відступлена ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк на користь ТОВ Схід Фінанс.

За таких обставин судом встановлено, що до ТОВ Схід Фінанс на законних підставах перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 22/в від 08 липня 2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини щодо введення її в оману, та не надала доказів ведення відповідачем нечесної підприємницької практики.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України, частиною першою статті 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підстави для визнання недійсним договору також передбачено у статтях 18 і 19 Закону України Про захист прав споживачів, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно зі статтею 18 Закону України Про захист прав споживачів в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 цього Закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, що передбачено пунктом 6 частини першої статті 3, частиною третьою статті 509 ЦК України, по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з частинами першою, другою статті 19 Закону України Про захист прав споживачів, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України Про захист прав споживачів, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до статті 230 ЦК України, у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та Законом України Про захист прав споживачів, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Проте, ОСОБА_1 не надала, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України та Закону України Про захист прав споживачів.

Заявляючи позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним, позивачка посилалася на те, що при укладанні кредитного договору банком було порушено вимоги Закону України Про захист прав споживачів в частині ненадання банком позивачці, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, про валютні ризики, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладення кредитного договору. Також, позивачка наголошувала на тому, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими у зв`язку з істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а при укладанні кредитного договору не було додержано передбачених законодавством істотних умов. Крім того, при укладенні кредитного договору відповідач використовував нечесну підприємницьку практику та ввів позивача по справі в оману.

Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до положень статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Нормою статті 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману.

Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша статті 230 ЦК України).

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, що не суперечить практиці Верховного Суду, судам було роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Отже, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України Про захист прав споживачів (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У частині четвертій статті 11 Закону України Про захист прав споживачів зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно зі статтею 18 Закону України Про захист прав споживачів умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону).

Аналізуючи норми статті 18 Закону України Про захист прав споживачів можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, якщо: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною шостої статті 19 Закону України Про захист прав споживачів встановлено, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина перша статті 19 Закону).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Отже, нечесність підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності в діях відповідача, наявність умислу та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, як й сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Суд враховує, що, при укладанні оспорюваного кредитного договору № 22/в від 08 липня 2008 року сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, процентних ставок, порядку оплати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. До кредитного договору сторонами було підписано графік погашення кредиту.

При цьому, при укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_1 була обізнана про вищезазначені договірні умови і свідомо погодилася з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов. Позивачка також погодилася з його умовами та не заперечувала проти надання кредиту в іноземній валюті Євро, сплати процентів та інших платежів, крім плати за користування кредиту, в іноземній валюті.

Вказаний договір не містить дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачки, а види відповідальності позичальника покликані забезпечити своєчасне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів.

Кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивачка самостійно та добровільно обрала ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, правонаступником якого є ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, для укладення з нею кредитного договору.

Позивачка як під час укладення кредитного договору, так і протягом наступних семи років жодних заперечень щодо його умов не заявляла, будь-яких претензій щодо непроведення з нею переддоговірної роботи не мала, незгоду з окремими пунктами кредитного договору не висловлювала, не здійснювала дій щодо відмови від договору і, відповідно, не вважала веденим себе в оману банком.

Згідно з частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, позивачка не довела наявність умислу в діях відповідача та обставини щодо яких, як вона вважає, ї було введено в оману, як і сам факт обману з боку відповідача при укладанні кредитного договору та договору іпотеки.

Щодо посилань на неможливість здійснення банком валютних операцій, то суд зазначає, що у статті 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України Про зовнішньоекономічну діяльність, Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, Законом України Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.

Частиною першою статі 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю від 19 лютого 1993 року закріплено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

У пункті 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин від 30 березня 2012 року № 5 роз`яснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України Про Національний банк України в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Також відповідно до пункту 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 275 від 17 липня 2001 року (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Як убачається з матеріалів справи, на час видачі ОСОБА_1 кредиту в іноземній валюті ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, правонаступником якого є ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, мало відповідну банківську ліцензію від 03 грудня 2001 року № 35 та письмовий дозвіл Національного банку України № 35-1 з додатком на право здійснення операцій з валютними цінностями.

Отже, доводи щодо неможливості здійснення банком валютних операцій, зокрема видачі кредиту в іноземній валюті, є безпідставними.

При цьому суд звертає увагу, що на момент укладення кредитного договору між сторонами положення чинного законодавства не містили заборони щодо визначення грошового зобов`язання в іноземній валюті, в тому числі щомісячних платежів за кредитом та процентами за користування кредитом.

В даному випадку сторони договору з власної волі на свій розсуд визначили для себе ризики, пов`язані зі зміною обставин, з яких вони виходили при укладенні цього договору, в тому числі і щодо можливих економічних змін, а само по собі зростання курсу Євро до гривні протягом строку дії кредитного договору не може бути достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Таким чином, жодного доказу на підтвердження того, що на момент укладення кредитного договору позивач був не згоден із його умовами, вважав їх відповідно до статті 18 Закону України Про захист прав споживачів несправедливими або такими, що не відповідають закону, суду не надано.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору позивачка була ознайомлена із умовами договору, про що свідчить її підпис у кредитному договорі, що був попередньо наданий їй банком. Неналежність позивачці підпису на цьому документі під час судового розгляду не була доведена.

Суд вважає, що якщо позивачка була не згодна із кредитним договором, вважала його умови несправедливими, такими, що не відповідають її інтересам, то могла не підписувати і не укладати договір, але матеріали справи свідчать, що волевиявлення позивачки було направлене саме на укладення договору та отримання кредиту на визначених у ньому умовах, зокрема, в іноземній валюті.

Доводи позивачки щодо невідповідності законодавству відкритого поточного рахунку, відсутності доказів видачі кредиту в іноземній валюті Євро ніяким чином не впливають на дійсність кредитного договору, оскільки в судовому засіданні встановлено, що на момент укладення кредитний договір відповідав вимогам закону та волевиявленню сторін, які визначили суму зобов`язання та щомісячний платіж у рахунок погашення кредиту та процентів за користування кредитом в іноземній валюті Євро, і позивачка з такими умовами договору була згодна.

Оскільки кредитний договір № 22/в, який був укладений між сторонами 08 липня 2008 року, на момент його укладення відповідав вимогам закону, кредитний договір не містить умов, які є несправедливими і наслідком яких є істотний дисбаланс прав та обов`язків споживача, суд вважає, що підстави для визнання зазначеного договору недійсним відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , пославшись на відсутність підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним, не встановлення обставин протиправної поведінки ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, правонаступником якого є ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, намір банку на порушення конституційних прав і свобод позивачки, які були б підставою для визнання дій відповідача агресивною підприємницькою практикою.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги позивачки про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що на момент укладення договору, користуючись необізнаністю позивачки у фінансових питання та складністю кредитних правовідносин, відповідач не надав інформації з приводу істотних умов кредитного договору, які позивачка мала виконувати за обопільною згодою, оскільки матеріали справи не дають підстав вважати, що дії Банку при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивачки, а також про наявність у таких діях умислу з боку відповідача, який був би спрямований на введення споживача в оману. Позивачкою по справі не спростовано, що під час підписання нею 08 липня 2008 року кредитного договору вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови. При цьому, нерозуміння позичальником запропонованих Банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, в даному випадку, не свідчить про укладення договору під впливом обману.

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відповідач по справі провадить нечесну підприємницьку діяльність, оскільки вводить в оману споживачів, оскільки, відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні спірного договору, ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, правонаступником якого є ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, не надав їй всю необхідну, своєчасну і достовірну інформацію перед укладанням договору, не надано належних та допустимих доказів ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності.

Посилання позивачки на висновки судових експертиз як на підставу для визнання спірного кредитного договору недійсним, колегія суддів не приймає до уваги.

Згідно висновку судової економічної експертизи № 36 від 07 лютого 2017 року Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса встановлено, що згідно з умовами кредитного договору № 22/в від 08 липня 2008 року, укладеного між ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк та ОСОБА_1 , абсолютне значення подорожчання кредиту становить 9 550,70 Євро; реальна процентна ставка становить 19,37 %; реальна процентна ставка не відповідає значенню реальної процентної ставки, наведеної у додатку № 2 до кредитного договору № 22/в від 08 липня 2008 року; різниця між розрахованим згідно з умовами кредитного договору № 22/в від 08 липня 2008 року значення реальної процентної ставки та показником реальної процентної ставки, визначеним у додатку № 2 до кредитного договору № 22/в від 08 липня 2008 року, становить 2,97 %; згідно з умовами кредитного договору № 22/в від 08 липня 2008 року, абсолютне значення подорожчання кредиту відповідає значенню, наведеному у додатку № 2 до кредитного договору № 22/в від 08 липня 2008 року.

Згідно висновку додаткової судової економічної експертизи № 22839 від 26 жовтня 2018 року Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса встановлено, що згідно умовами кредитного договору № 22/в від 08 липня 2008 року на момент його укладення, арифметична різниця між процентною ставкою, передбаченою кредитним договором та реальною ставкою, встановленою експертом, розрахованою відповідно до Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, становить 2 216,80 Євро.

Однак, суд не дає оцінки вищевказаним висновкам судових експертиз, так як предметом спору є визнання кредитного договору № 22/в від 08 липня 2008 року недійсним на момент його укладення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що викладені позивачкою як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі доводи щодо неправомірності збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки можуть бути запереченнями у разі пред`явлення до неї позовних вимог про стягнення суми заборгованості.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко