Справа № 206/3872/21
Провадження № 2/206/61/22
17.05.2022 Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря судового засідання Різниченко Я.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, -
І. Стислий виклад позиції позивача та представника позивача.
З урахуванням уточненої позовної заяви, позовна вимога обґрунтована тим, що 22.11.1997 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. 19.10.2017 рішенням Мирового судді 257 судової дільниці Химкинського судового району Московської області шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу сторонами було добровільно врегульовані питання щодо майна набутого за час шлюбу, будь-яких вимог один до одного сторони не мали, фактично подальше спілкування між сторонами припинилось. Позивач до укладення шлюбу та після мала дуже добрі відносини зі своєю рідною бабусею ОСОБА_3 , якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . Зазначена квартира знаходилась в самому центрі м. Дніпро та бабуся позивача ОСОБА_3 бажала подарувати її онучці після досягнення нею повноліття. Після укладення у 1997 році шлюбу між сторонами, вирішувалось житлове питання молодої сім`ї, однак квартира, яку бажала подарувати бабуся ОСОБА_3 не влаштовувала позивача та в подальшому, ОСОБА_3 зі спільною домовленості з членами її сім`ї, було досягнуто рішення про продаж цієї квартири та придбання нової з гарним ремонтом, більшого розміру, у більш спокійному для сімейного проживання районі, та окрім цього, після продажу залишились кошти для облаштування її меблями та необхідною технікою. 29.10.1998 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, фактично продаж здійснено за 6000 доларів США, які ОСОБА_3 подарувала позивачу. 09.07.1999 між позивачем та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Фактично купівлю здійснено за 4500 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. На час розгляду даної справи, відповідач не заперечує, що вказана квартира придбана за кошти бабусі та є особистою приватною власністю позивача, однак презумпція виникнення права спільної сумісної власності перешкоджає позивачу вільно розпоряджатись своїм майном, перешкоджає позивачу продати її та потребує згоди відповідача, який не має відношення до цієї квартири, у зв`язку з цим позивач звернулась до суду для доведення того, що майно є її особистою приватною власністю. Враховуючи викладене, представник позивача просив визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , квартиру АДРЕСА_2 та належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.07.1999, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Ю.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1110 (а.с. 2-5, 34-37).
Позивач в судовому засіданні зазначила, що вона проживає в м. Митищі, Московської області, Російської Федерації, де вона проживає вже 7 років. В останнє бачила відповідача 2 роки тому, також в Російській Федерації, він на зв`язок не виходить.
Крім того, позивач та її представник підтримали позовну заяву в повному обсязі, просили її задовольнити та розгляд справи проводити без їх участі. Проти заочного розгляду справи не заперечували (а.с. 77).
Відповідач, повідомлений про дату, час та місце проведення судових засідань, у судові засідання не з`явився, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
31.08.2021 від представника позивача до суду надійшла позовна заява з додатками (а.с. 1-25).
Ухвалою судді від 06.09.2021 позовну заяву залишено без руху (а.с. 29-30).
23.09.2021 представником позивача було подану уточнену позовну заяву разом із заявою про виклик свідків (а.с. 33-40).
21.10.2021 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 23.11.2021 (а.с. 43).
23.11.2021 підготовче судове засідання було відкладено на 23.12.2021 у зв`язку з неявкою відповідача (а.с. 45).
23.12.2021 підготовче судове засідання відкладено на 14.01.2022 у зв`язку з неявкою відповідача (а.с. 48).
06.01.2022 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи в режимі відеоконференції (а.с. 50-51).
10.01.2022 ухвалою суду заяву представника позивача про розгляд справи в режимі відеоконференції задоволено та призначено судове засідання у даній цивільній справі в режимі відеоконференції (а.с. 52).
14.01.2022 судове засідання відкладено на 27.01.2022 у зв`язку з неявкою відповідача (а.с. 53).
27.01.2022 відкладено судове засідання на 25.02.2022 для надання позивачем контактних даних родичів відповідача та інформації про місцезнаходження відповідача (а.с. 55-56).
25.02.2022 підготовче судове засідання відкладено на 28.03.2022 у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 61).
28.03.2022 судове засідання відкладено на 19.04.2022 у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 64).
19.04.2022 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи (а.с. 68-69).
19.04.2022 судове засідання відкладено на 06.05.2022 у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 70).
05.05.2022 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи (а.с. 72-73).
06.05.2022 судове засідання відкладено на 17.05.2022 у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 74).
16.05.2022 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника (а.с. 76-77).
У судові засідання призначені на 23.11.2021, 23.12.2021, 14.01.2022, 27.01.2022, 25.02.2022, 28.03.2022, 19.04.2022, 06.05.2022 та 17.05.2022 відповідач, повідомлений про дату та час судового засідання, не з`явився, в зв`язку із чим, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
17.05.2022 проведено підготовче судове засідання, відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про виклик свідків, закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження, проведено розгляд справи по суті, під час якого досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи (а.с. 78).
17.05.2022 складено вступну та резолютивну частини заочного рішення суду(а.с. 79).
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Відповідно до копії свідоцтва про народження, актовий запис № 50, 7.11.1949 народилась ОСОБА_7 та її батьками зазначені: мати ОСОБА_3 та батько ОСОБА_8 (а.с. 15).
Згідно копії свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , 06.01.1977 ОСОБА_9 та ОСОБА_7 одружились, змінено прізвище дружини на « ОСОБА_10 » (а.с. 16).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_11 та її батьками зазначені: мати ОСОБА_12 та батько ОСОБА_9 (а.с. 14).
22.11.1997 ОСОБА_11 та ОСОБА_2 одружились, прізвище дружини змінено на « ОСОБА_13 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження, серії НОМЕР_3 (а.с. 11).
Відповідно до копії для пред`явлення в ЖЕК договору купівлі-продажу нерухомого майна, 29.10.1998 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір відповідно до якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 4224 грн. (а.с. 17-18).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого повторно 27.07.2021, серії НОМЕР_4 , актовий запис № 1135 (а.с. 21).
21.11.2017 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинено рішенням Мирового судді 257 судової дільниці Химкинського судового району Московської області від 19.10.2017, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, зареєстрованого відділом РАЦС адміністрації м. Мичуринська, Тамбовської області, Російської Федерації, серії НОМЕР_5 та копією резолютивної частини рішення Мирового судді 257 судової дільниці Химкинського судового району Московської області від 19.10.2017 (а.с. 12, 13)
Відповідно до копії інформаційної довідки про вартість майна, ФОП ОСОБА_14 виконано оцінку майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , з метою визначення ринкової вартості для судових розглядів. Датою оцінки прийнято 12.07.2021, ринкова вартість оцінки об`єкта складає 200000 грн. (а.с. 22).
ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до ст. 23 КпШС України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребуют обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.
Згідно ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Відповідно до ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. (стаття 61 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
Судом встановлено, що позивач, перебуваючи у зареєстрованому 22.11.1997 шлюбі, уклала 09.07.1999 договір купівлі-продажу з ОСОБА_5 на придбання квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
За загальним правилом застосування презумпції згідно з ст. 60 СК України майно, одержане одним з подружжя як набувачем за договором купівлі-продажу, що укладений під час спільного проживання набувача у зареєстрованому шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той з подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести ті обставини, які її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що майно придбавалося за власні кошти, або хоча і за сімейні, проте справжньою метою укладення договору купівлі-продажу були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані з сімейними.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц.
Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 204/5407/17.
Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що у даній цивільній справі доказування обставин придбання вказаної квартири за власні кошти позивача покладається на ОСОБА_1 , оскільки саме вона в даному випадку оспорює поширення правового режиму спільної сумісної власності з відповідачем.
Так, суд критично ставить до твердження сторони позивача про те, що ОСОБА_3 було здійснено продаж квартири АДРЕСА_1 за 6000 доларів США та що дані кошти були подаровані позивачу на придбання квартири, оскільки дані обставини не підтверджуються жодними достатніми, достовірними та належними доказами.
Судом встановлено, що вищевказана квартира була продана за 4224 грн., про що зазначено в копії для пред`явлення ЖЕК договору купівлі-продажу нерухомого майна, який було долучено саме представником позивача та в п. 2 вказаного договору зазначено розмір саме 4224 грн. (за курсом НБУ - 1232 доларів США).
Крім того, жодним доказом не підтверджено, що кошти, отримані ОСОБА_3 після продажу квартири, були подаровані ОСОБА_1 .
Крім того, судом встановлено, що у договорі купівлі-продажу від 09.07.1999 не вказано, що вказана квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_1 . Відсутні й відомості про згоду відповідача у даному договорі про придбання квартири за особисті кошти позивача.
Також, будь-яких доказів, що квартира АДРЕСА_2 була придбана позивачем за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, матеріали справи не містять.
Натомість, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Мирового судді 257 судової дільниці Химкинського судового району Московської області 19.10.2017, що свідчить про те, що вказана квартира була придбана позивачем, яка перебувала з відповідачем у зареєстрованих шлюбних відносинах, що знов ж таки не може свідчити про те, що нерухоме майно може вважатись особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Фактично спростування презумпції спільної сумісної власності та доказування, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 є особистою приватною власністю позивача засновано лише на її твердженнях, викладених у позовній заяві.
Крім того, ані позивачем, ані представником позивача не було доведено обґрунтованість заяви про виклик свідків, яку представник позивача подав разом з уточненою позовною заявою, а саме які обставини для даної цивільної справи можуть підтвердити зазначені свідки. Також, стороною позивача вказана заява не була підтримана протягом всього провадження у даній справі та взагалі, подано заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, що свідчить про відсутність будь-яких дій, направлених на доказування вказаних стороною позивача обставин.
Належних, допустимих і достатніх доказів, що вказана квартира була придбана за особисті кошти позивача суду не подано.
Також, суд критично ставиться до твердження сторони позивача про те, що відповідач не заперечує, що вказана квартира була придбана за кошти бабусі ОСОБА_3 та є особистою власністю позивача та вважає такі твердження необґрунтованими та такими, що направлені на введення суду в оману, оскільки судом було встановлено, що позивач декілька років не спілкується з відповідачем, про його точне місце перебування їй нічого не відомо, а тому позивач не могла знати позицію відповідача з приводу даного спору, а відповідач не підтвердив вказані позивачем твердження під час судового розгляду.
Крім того, судом неодноразово було зобов`язано сторону позивача надати будь-які відомості з приводу можливого місця проживання чи перебування відповідача, контактні дані його або його родичів для належного повідомлення відповідача про розгляд даної цивільної справи, однак стороною позивача вказані відомості надані не були.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Таким чином, суд вважає, що звернення позивача з даною позовною заявою свідчить про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не змогли домовитись про порядок поділу майна.
Будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів придбання спірної квартири за подаровані ОСОБА_3 кошти позивачем та наявність перешкод у позивача розпоряджатись майном не надано, в той же час письмові докази, які містяться в матеріалах даної цивільної справи свідчать про те, що вказана квартира є спільною власністю колишнього подружжя.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За змістом ч. 1 ст. 315, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства ІКІО щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.91 року у справі «Пайн Воллі Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.
06.02.2018 Верховний Суд у справі №235/9895/15-ц зазначив, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості.
За ст. 63 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства та наведені висновки Верховного Суду та ЄСПЛ, суд вважає, що право спільної сумісної власності відповідача є рівним з позивачем та в даному випадку, враховуючи те, що позивачем не доведено та не спростовано презумпцію спільної сумісної власності, таке право відповідача не може бути порушеним.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).
Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 22, 23, 28, 29 КпШС України, ст.ст. 57, 60, 61, 63 СК України, ст.ст. 315, 317, 321, 368, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 29, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, 280-283 ЦПК України, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 та належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.07.1999, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1110 відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено24.05.2022..
Головуючий суддя: К.С. Маштак