Справа №339/280/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2022 року м. Болехів Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Сметанюка В.Б.,

секретаря судового засідання Ганчар Т.І.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на житло,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачку ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачки судові витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами внаслідок спадкування після смерті матері. У цьому будинку зареєстровані на проживання її племінник ОСОБА_4 з своєю дружиною відповідачкою по справі ОСОБА_3 та їхні діти. Відповідачка ОСОБА_3 у 2014 році покинула чоловіка та дітей і виїхала в Італію, де має роботу та іншу сім`ю. Зазначає, що влітку 2021 року відповідачка приїжджала в Україну, але в її будинку не проживала; рішенням Болехівського міського суду від 09 серпня 2022 року шлюб між її племінником та ОСОБА_3 розірвано. Факт не проживання ОСОБА_3 у вказаному будинку протягом більше одного року підтверджується актами обстеження, складеними старостою Підберезького старостинського округу, зокрема в останньому від 10 серпня 2022 року вказано, що відповідачка в будинку по АДРЕСА_1 не проживає з 2014 року, дітьми та чоловіком не цікавиться, кореспонденція на її ім`я не приходить. Вважає, що ОСОБА_3 підлягає визнанню такою, що втратила право на користування житлом.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Дуткевич М.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позову та просили позов задоволити, не заперечили щодо ухвалення заочного рішення в справі. Позивачка додатково вказала, що відповідачка з 2014 року станом будинку не цікавилася, комунальні послуги не сплачувала, не здійснювала догляд та ремонтні роботи у будинку, що свідчить про втрату нею інтересу до даного житла. Представник позивачки зазначив, що реєстрація відповідачки в належному позивачці будинку створює незручності та чинить перешкоди у користуванні ним, зокрема вона не може розпоряджатися домоволодінням на власний розсуд.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилася, причину своєї неявки суд не повідомила, хоч про дату, час і місце судового засідання повідомлена у встановленому законом порядку, про що свідчать оголошення на сайті Судової влади (а.с. 36, 39). Відзиву на позов відповідачкою не подано.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що ОСОБА_3 є його колишньою дружиною. Остання в будинку по АДРЕСА_1 не проживає з 2014 року, так як постійно перебуває за кордоном, в Італії, де має іншу сім`ю та роботу.

Враховуючи згоду позивачки, суд, керуючись вимогами ст. 280 ЦПК України, ухвалив про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши думку позивачки, її представника, пояснення свідка, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 321 ЦК України теж визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що позивачці згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3394888 від 21.04.2004 належить на праві приватної власності домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с. 7).

У вказаному будинку зареєстрована на проживання відповідачка ОСОБА_3 , що стверджується Витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданим Долинською міською радою 14.06.2021 № 6867 та Довідкою, виданою Підберезьким старостинським округом 10.08.2022 № 5/76 (а.с. 8-9).

Актами обстеження від 14 червня 2021 року та 10 серпня 2022 року підтверджено, що ОСОБА_3 зареєстрована, але не проживає у будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , з 2014 року, оскільки, фактично проживає за кордоном (а.с. 10-11).

Також факт не проживання відповідачки в домоволодінні позивачки понад один рік підтвердив, допитаний в судовому засіданні свідок.

Реєстрація відповідачки у будинку, який на праві власності належить позивачці, перешкоджає останній вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Отже, судом встановлено, що позивачка є власником майна будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і в силу ст. 391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивачка на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування.

Відповідачка не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для позивачки незручності у реалізації права власності та користування будинковолодінням, отримання соціальних пільг.

Суд вважає, що формальна реєстрація відповідачки у будинковолодінні, яке належить позивачці на праві власності, порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 не проживає в будинковолодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 більше одного року без поважних причин, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинковолодіння та не приймає участі у спільному побуті, а її реєстрація у будинковолодінні перешкоджає позивачці у здійсненні права власності, так як вона не може розпорядитися належним на праві власності майном на власний розсуд тільки через те, що за реєстрацією у належному їй будинковолодінні значиться відповідачка.

Дана обставина відповідачкою не спростована, доказів поважності не проживання в будинковолодінні чи наявності іншої домовленості між нею і власником, відповідачкою не представлено, а тому ОСОБА_3 слід визнати такою, що втратила право на користування вказаним будинком.

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Питання судових витрат слід вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

При цьому суд враховує, що до судових витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи, остання відносить оплату судового збору у розмірі 992,40 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 1) та оплату витрат за складання позовної заяви і ведення справи в суді в розмірі 3500 грн., на підтвердження чого надала суду: ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ІФ № 012476 (а.с. 18); договір про надання правової допомоги № 40 від 10.09.2022, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Дуткевичом М.В. (а.с. 20); квитанцію до прибуткового касового ордера № 40 від 21.09.2022 (а.с. 19); розрахунок процесуальних витрат (акт виконаних робіт) по договору № 40 від 21.09.2022 (а.с. 21).

Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, тому з відповідачки на користь позивачки слід стягнути 992,40 грн. сплаченого судового збору та 3500 грн. понесених нею та документально підтверджених витрат за надання професійної правничої допомоги.

На підставі викладеного, ст.ст. 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 272, 280-284 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на житло - задоволити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок сплаченого судового збору та 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень понесених витрат за надання професійної правничої допомоги.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, зазначених вище, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивачка: ОСОБА_1 , жителька АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено 29 грудня 2022 року.

Суддя В.Б. Сметанюк