провадження 2/201/1087/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про припинення стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини на час її навчання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 01 грудня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача

ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини на час її навчання, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилаються на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року про справі № 201/8118/18 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно аліменти на утримання останнього в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, починаючи стягнення з 26 липня 2018 року до закінчення ОСОБА_2 навчання, але не пізніше, ніж до досягнення ним 23 років. Вказане рішення суду було прийнято у зв`язку із навчанням позивача на денній формі навчання в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ з терміном навчання до 30 серпня 2021 року.

В серпні 2021 року відповідач повідомив позивача, що продовжує навчання, а саме навчається в магістратурі Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на денному відділенні, у зв`язку з чим не працює. Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ на запит позивача, а також на адвокатський запит його представника відмовився надати інформацію про те, чи дійсно ОСОБА_2 навчається у даному навчальному закладі, мотивуючи це тим, що вказана інформація є конфіденційною. Таким чином, позивач вважає, що відповідач на даний час вже закінчив навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, у зв`язку з чим, у нього позивача - на даний час відсутнє зобов`язання сплачувати на користь сина аліменти.

Позивач також обґрунтовує свій позов і тим, що у нього складне матеріальне становище, він не має постійного доходу, має певні проблеми зі здоров`ям. Позивач вважає, що відповідач припинив навчання, а отже і його утримання повинно бути припинено. Отже просив припинити стягнення аліментів із нього на користь повнолітнього сина ОСОБА_2 на його утримання в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, що стягнуті на підставі рішення Жовтневого районного суду від 01 жовтня 2018 року про справі № 201/8118/18, судові витрати стягнути з відповідача ОСОБА_2 , задовольнивши позов в повному обсязі.

Причини неявки позивача в судове засідання судом визнаються не поважними і оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи та недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже, доказів (будь-яких) на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона позивача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що заява про відкладення слухання справи не перешкоджає розгляду справи). На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі з мотивів коронавірусної ситуації в країні чи воєнного стану, оскільки суди працюють, таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; відкладаючи розгляд в справі начебто через неможливість розглянути її без представника чи адвоката, не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. Стороною цього позивача не надано доказів, що його представник чи адвокат дійсно зайнятий і не може з`явитися в судове засідання з поважних причин. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Можливе посилання представника на те, що його неявка /чи адвоката/ на даній стадій процесу у цій справі може вплинути на результати розгляду цієї цивільної справи, протирічить названому. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, надав відзив, де зазначив, що вказані в позові вимоги безпідставні, оскільки не грунтуються на законі і не доведені належними доказами, суд все це вже з`ясовував і виніс рішення, він дійсно зараз продовжує навчання, немає правових підстав для припинення стягнення аліментів, заперечував проти задоволення позову і просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, суд вважає можливим слухання справи без вказаної особи.

З`ясувавши позицію сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_3 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 14 липня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська.

Відносини в цій сім`ї не склалися, стало питання про розлучення, їх шлюб було розірвано, згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 було розірвано 31 жовтня 2007 року.

У подальшому ОСОБА_4 змінив своє прізвище на ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 , виданого 20 серпня 2016 року Жовтневим районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Згідно із довідкою від 18 червня 2018 року № 3101 ОСОБА_2 у 2017 році вступив до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ та навчається на І курсі юридичного факультету денної форми навчання на контрактній основі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року про справі № 201/8118/18 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно аліменти на утримання останнього в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, починаючи стягнення з 26 липня 2018 року до закінчення ОСОБА_2 навчання, але не пізніше, ніж до досягнення ним 23 років.

Вказане рішення суду було прийнято у зв`язку із навчанням позивача на денній формі навчання в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ з терміном навчання до 30 серпня 2021 року.

Зараз позивач стверджує, що в серпні 2021 року відповідач повідомив позивача, що продовжує навчання, а саме навчається в магістратурі Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на денному відділенні, у зв`язку з чим не працює. Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ на запит позивача, а також на адвокатський запит його представника відмовився надати інформацію про те, чи дійсно ОСОБА_2 навчається у даному навчальному закладі, мотивуючи це тим, що вказана інформація є конфіденційною.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач на даний час вже закінчив навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, у зв`язку з чим, у нього позивача - на даний час відсутнє зобов`язання сплачувати на користь сина аліменти.

Позивач також обґрунтовує свій позов і тим, що у нього складне матеріальне становище, він не має постійного доходу, має певні проблеми зі здоров`ям; він вважає, що відповідач припинив навчання, а отже і його утримання повинно бути припинено, звернення до відповідача про припинення надання аліментів за рішенням суду ні до чого не призвело. В добровільному поряду спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час.

Згідно ч. 1 ст. 199 СК України якщо повнолітня дочка продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати її до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 199 СК України позивач може бути зобов`язаний утримувати повнолітнього відповідача до досягнення двадцяти трьох років лише за умови, що повнолітній син продовжує навчання.

Згідно ч. 2 ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 14 липня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська.

Відносини в цій сім`ї не склалися, стало питання про розлучення, їх шлюб було розірвано, згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 було розірвано 31 жовтня 2007 року.

У подальшому ОСОБА_4 змінив своє прізвище на ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_3 , виданого 20 серпня 2016 року Жовтневим районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Згідно із довідкою від 18 червня 2018 року № 3101 ОСОБА_2 у 2017 році вступив до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ та навчається на І курсі юридичного факультету денної форми навчання на контрактній основі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року про справі № 201/8118/18 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно аліменти на утримання останнього в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, починаючи стягнення з 26 липня 2018 року до закінчення ОСОБА_2 навчання, але не пізніше, ніж до досягнення ним 23 років.

Вказане рішення суду було прийнято у зв`язку із навчанням позивача на денній формі навчання в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ з терміном навчання до 30 серпня 2021 року.

Зараз позивач стверджує, що в серпні 2021 року відповідач повідомив позивача, що продовжує навчання, а саме навчається в магістратурі Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на денному відділенні, у зв`язку з чим не працює. Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ на запит позивача, а також на адвокатський запит його представника відмовився надати інформацію про те, чи дійсно ОСОБА_2 навчається у даному навчальному закладі, мотивуючи це тим, що вказана інформація є конфіденційною.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач на даний час вже закінчив навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, у зв`язку з чим, у нього позивача - на даний час відсутнє зобов`язання сплачувати на користь сина аліменти.

Однак з такими твердженнями позивач не можливо погодитися, це твердження позивача є помилковим, оскільки в рішенні по справі №201/8118/18 вказано, що аліменти на утримання ОСОБА_2 стягуються з ОСОБА_1 до закінчення навчання, але не пізніше, ніж до досягнення ним двадцяти трьох років.

Згідно ч. І ст. і 99 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і і зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Як стверджує позивач, у серпні відповідач повідомив йому, що продовжує навчання, а саме навчається на магістратурі Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ (ДДУВС) на денному відділені, у зв`язку з чим не працює. Позивач стверджує, що ним та його представником двічі був поданий запит до ДДУВС щодо того, чи насправді відповідач навчається у даному навчальному закладі, але на обидва запити позивач отримав відповідь, що вказана інформація є конфіденційною.

Приймаючи до уваги саме це, позивач і вважає, що відповідач на даний час вже закінчив навчання у ДДУВС, у зв`язку з чим у нього відсутнє зобов`язання сплачувати на користь відповідача аліменти.

Суд встановив, що в червні 2021 року відповідач отримав диплом бакалавра та закінчив 4 курс ДДУВС, а далі були канікули, можливо тому позивач вирішив, що із настанням канікул його зобов`язання, щодо сплати аліментів припиняється, але у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 346/103/17-ц вказано на те, що відсутність навчання під час канікул не є підставою для звільнення від передбаченого статтею 199 СК України обов`язку батьків утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання, оскільки канікулярний час входить в період навчання.

За змістом статті 199 Сімейного кодексу України законодавцем визначено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчатись, тобто на весь період навчання, який охоплює період від вступу до закінчення чи відрахування з навчання.

З 01 вересня 2021 року відповідач продовжує навчання на денній формі навчання, але вже в магістратурі ДДУВС (копії договорів про надання освітніх послуг та про навчання у ДДУВС від 12 серпня 2021 року надано суду).

Позивач подавав запити до ДДУВС, але він вирішив не повідомляти суд про те, що у вересні, одразу після того як відповідач продовжив навчання у ДДУВС, син направив йому поштою, а він отримав довідку, підтверджуючу, що відповідач насправді вступив до ДДУВС, а також копію договору від 12 серпня 2021 року про надання освітніх послуг та копію договору про навчання у ДДУВС від 12 серпня 2021 року. У телефонних розмовах позивач зазначав, що після отримання вищенаведених документів, він впевниться, що син насправді являється студентом ДДУВС і він продовжить сплату аліментів, але, після отримання документів ситуація не змінилась. Як виявилося з подальших розмов, в копії договору не було видно печатку, і даний факт став причиною продовження несплати аліментів, і саме після цього ним та його представником були подані запити до ДДУВС.

Позивач має заборгованість по сплаті призначених судом аліментів на утримання сина, що продовжує навчання, 07 листопада 2021 року позивач частково виконав своє зобов`язання, а саме, сплатив аліменти у розмірі 1 000 грн., у призначенні платежу позивач зазначив, що даний переказ грошей є аліментами.

Позивач стверджує: «Відповідач припинив навчання, а отже і його утримання повинно бути припинено.» Позивач протирічить сам собі: 07 листопада 2021 року він частково виконує своє зобов`язання зі сплати аліментів, а вже 25 листопада 2021 року у позовній заяві стверджує про те, що син не навчається у ДДУВС. З червня 2021 року по 03 лютого 2022 року позивач сплатив аліменти одного разу у сумі 1000 грн., зі слів позивача він припинив сплату аліментів через те, що відповідач не падав доказів, підтверджуючих те, що син продовжує навчання в ДДУВС, а також можливо відповідач працює офіційно, у зв`язку з чим позивач не повинен його утримувати.

У зв`язку з наведеним відповідач був змушений шукати роботу задля оплати свого навчання. З 09 листопада 2021 року він працює юрисконсультом в КП «Теплоенерго» ( довідка від 27 січня 2022 року № 9 з місця роботи)

Відповідно до ч. 2 cm. 199 Сімейного кодексу України, право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на утримання повнолітніх дочки, сина припиняється у разі досягнення ними 23 років, припинення навчання або відрахування їх із навчального закладу. Даний перелік є вичерпним, а отже моє працевлаштування не є підставою для припинення стягнення аліментів.

Відповідач дійсно зараз продовжує навчання на денній формі у ДДУВС, що підтверджується також копією студентського квитка № НОМЕР_4 , копією посвідчення-перепустки XSP39, довідкою про навчання від 24 січня 2022 року № 4200

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, в даному випадку відсутні будь-які підстави для припинення стягнення аліментів.

Також згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин належить до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Згідно з частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, приходить до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про припинення сплати аліментів, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено наявність підстав для цього, погіршення його майнового стану, а роботи у відповідача чи інших дітей, на користь яких за рішеннями судів не стягуються аліменти на їх утримання, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20) та від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21).

Доводи позивач зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновком суду при стягненні аліментів щодо встановлених обставин справи.

За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»).

В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків ( «Сахін проти Німеччини»).

У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року Асамблея твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, ОСОБА_6 закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини на час її навчання відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про припинення стягнення аліментів в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 191, 192, 199 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про припинення стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини на час її навчання відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя