ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3578/22 Справа № 202/3023/21 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря Панасенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника начальника Одеського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області Самойленка Віктора Івановича на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Одеське міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Одеське міське управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 зазначила, що 06 березня 1999 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, який 05 березня 2004 року було розірвано. Після розірвання шлюбу вони з ОСОБА_3 проживали окремо до кінця 2006 року, але у подальшому поновили сімейні відносини та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний побут, вели спільне господарство, виховували спільно дитину. ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте проживав однією сім`єю разом із нею та спільною дитиною за адресою: АДРЕСА_2 . За час спільного проживання однією сім`єю, у зв`язку з неможливістю самостійно народити дитину, ними було прийнято рішення щодо її усиновлення. У червні 2014 року вона удочерила дівчинку. Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України ОСОБА_3 записано як батьком дитини. Факт внесення ОСОБА_3 батьком до свідоцтва про народження протягом всього часу спільного проживання не оскаржено. ОСОБА_3 вважав доньку своєю дитиною, піклувався про неї, забезпечував матеріально, приймав участь у вихованні, відвідував разом з дитиною медичні та позашкільні заклади. В свою чергу донька вважає його своїм рідним батьком та дитина про факт всиновлення не знає. 01 липня 2020 року ОСОБА_3 загинув від нещасного випадку на виробництві. Наголошувала, що встановлення факту їй необхідно для отримання страхових виплат.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Одеське міське управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з кінця 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В апеляційній скарзі перший заступник начальника Одеського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області Самойленко Віктор Іванович, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з заяви про встановлення факту вбачаються обставини, що можуть свідчити про виникнення спору та відповідно виключають наявність підстав для розгляду заяви по суті у порядку окремому провадження, адже сама ОСОБА_1 вказує, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу їй необхідно для призначення та отримання страхових виплат.

Також зазначає, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю необхідно довести ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційною скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в судовому засіданні було доведено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , без реєстрації шлюбу з кінця 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 однією сім`єю, а тому визнав заяву обґрунтованою, та задовольнив її.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , яке видано відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська 06.03.1999 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 06.03.1999 року було зареєстровано шлюб.

05 березня 2004 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 05 березня 2004 року.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , яке видано повторно Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпровського міського управління юстиції, 24.06.2014 року, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки № 2 від 16.07.2020 року за адресою: АДРЕСА_3 на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав та вів спільне господарство з дружиною ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим виконавчим комітетом Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, 02.07.2020 року.

Згідно довідки про причину смерті № 65 від ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер внаслідок вибуху та розриву вогнегасника.

В судовому засіданні в якості свідків було допитано ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 які повідомили суду, що з 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом однією проживали однією сім`єю мали спільний побут, вели спільне господарство, виховували спільно дитину. Донька ОСОБА_4 вважала ОСОБА_3 своїм рідним батьком. Наголошували, що вони часто спілкувалися з померлим ОСОБА_3 та його жінкою, приходили до них до дому. Повідомили суду, подружжя спільно проживало за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 27.10.2006 року, що підтверджується копією паспорта. ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 17.01.2003 року, що підтверджується копією паспорта.

Факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ча також підтверджується копіями наданих листів, що надходили на ім`я ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , фотознімками зробленими у різний період спільного проживання, подяками на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за виховання доньки - ОСОБА_4 , копіями договорів про надання товарів та послуг, які укладалися померлим ОСОБА_3 та де зазначена ним адреса проживання: АДРЕСА_2 , виписка ми з історії хвороби ОСОБА_3 де зазначена адреса проживання: АДРЕСА_2 , декларація про вибір лікаря, яка укладена ОСОБА_3 де зазначена адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України).

Разом з тим, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною 2 ст. 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя».

Постановою Верховного Суду від 10.06.2021 року у справі № 404/2332/15 (провадження № 61-6670св19) визначено, що «…до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї…»

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року, реєстр. № 72269217, для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Відповідно до ч. 6 ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" - у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, визначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Згідно з частинами 1, 7 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страховими виплатами є грошові суми, які Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, підтверджені належними та допустимими доказами, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Позивачка ОСОБА_1 звертаючись до суду з заявою зазначала, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу їй необхідно для призначення та отримання страхових виплат після смерті свого цивільного чоловіка ОСОБА_3 , які передбачені ч. 6 ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", відповідно до вимог якої у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога членам його сім`ї.

Таким чином, заявлені ОСОБА_1 вимоги не є вимогами, які підлягають спадкуванню, оскільки спадкове право традиційно визначають як сукупність норм, що регулюють викликані смертю громадянина відносини щодо безпосереднього та універсального наступництва в належних йому майнових та необхідних для їх здійснення особистих немайнових правах і обов`язках, а тому доводи апеляційної скарги про те, що в даних правовідносинах наявний спір про право є помилковими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Першого заступника начальника Одеського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області Самойленка Віктора Івановича - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: О.В. Свистунова

М.М. Пищида