справа № 208/6867/21
№ провадження 2/208/74/22
07 грудня 2022 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:
Головуючого, судді Івченко Т.П.,
за участю: секретаря судового засідання Оніщук Д.Р.,
розглянувши у м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про встановлення порядку користування житловою квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою, заборони вчинення дій та відшкодування моральної шкоди»,
1.Стислий виклад позовних вимог.
09 серпня 2021 року позивачем подано даний позов до провадження суду, за яким заявлено до відповідача ОСОБА_2 , наступні позовні вимоги, а саме:
-Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділив їй у користування житлову кімнату, площею 14,4 кв.м; та виділив у користування відповідачу житлову кімнату, площею 14,6 кв.м; залишив у загальному користуванні кухню 6,2 кв.м, вбиральню 0,9 кв.м; ванну кімнату 1,9 кв.м; коридор 4,7 кв.м;
-Зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ;
Позивачка ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , а саме 1/2 частини, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 24 січня 2000 року, в межах спадкової справи № 36-2000, зареєстрованого в реєстрі за № 1-47 виданого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської держнотконтори Полянським Ю.М. серія АВІ № 384816.
Інша 1/2 частина зазначеної квартири належать ОСОБА_2 , згідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 вересня 1997 року за № НОМЕР_1 .
Проте, відповідач перешкоджає позивачу у користуванні, розпорядженні, володінням належною позивачу власністю, не допускає її у квартиру, що є підставою для вирішення питання в судовому порядку.
Позивач, враховуючи що зазначена квартира складається із 2-х житлових кімнат, прохає виділити їй у користування меншу за площею кімнату, а саме кімнату, площею 14,4 кв.м; а відповідачу залишити у користування кімнату більшою площею, а сааме 14,6 кв.м; залишив у загальному користуванні кухню 6,2 кв.м, вбиральню 0,9 кв.м; ванну кімнату 1,9 кв.м; коридор 4,7 кв.м.
Враховуючи що іншого житла крім зазначеного у позивача не існує, просить задовольнити заявлені нею позовні вимоги вцілому.
3.Позиція відповідача.
Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений згідно до вимог ст.130 ЦПК України, як шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації. Також, від імені відповідача в особі представника відповідача ОСОБА_3 , діючий на підставі довіреності від 01 серпня 2022 року, подавав клопотання про участь у розгляді справи в режимі відео конференції, яке отримано було судом 11 серпня 2022 року. Проте в судові засідання ні відповідач, ні представник відповідача не прибували, причину неявки суду не повідомляли, також відзиву на позов, чи зустрічний позов відповідачем не подано.
Доказів на спростування права спільної часткової власності позивача ОСОБА_1 на квартиру квартирою АДРЕСА_1 , не подано.
4.Процесуальні питання.
09 серпня 2021 року позивачем продано до провадження суду даний позов.
Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 серпня 2021 року залишено позовну заяву без руху, з підстав недотримання вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України.
20 січня 2022 року позивачем виконано вимоги викладені в ухвалі від 16 серпня 2021 року, про що подано письмову заяву із долученою квитанцією про сплату судового збору за подання позовної заяви (а.с. 28-29).
20 січня 2022 року відкрито провадження у справі, в порядку спрощеного позовного провадження.
Позивачем подано заяву про проведення розгляду за її відсутністю, не заперечувала проти ухвалення рішення на підставі наявних доказів. Відповідач належним чином обізнаний про суть спору.
Сторони в судове засідання не прибути, позивачем подано заяву про проведення розгляду справи за його відсутності, і проти заочного розгляду не заперечувалося.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.
5.Фактичні обставини.
Квартира АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної часткової власності позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2 , частки який у праві спільної часткової власності є рівними, а саме:
-1/2 частина належить ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 24 січня 2000 року, в межах спадкової справи № 36-2000, зареєстрованого в реєстрі за № 1-47 виданого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської держнотконтори Полянським Ю.М. серія АВІ № 384816, що підтверджено копією свідоцтва (а.с. 9), копією заповіту (а.с. 10);
-1/2 частина належить ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 вересня 1997 року за № НОМЕР_1 , видане Відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому, згідно до розпорядження від 04 вересня 1997 року, копія якого долучена до справи (а.с. 19).
Як вбачається із технічного паспорту на квартиру квартирою АДРЕСА_1 , (а.с. 16-18), квартира має загальну площу 43,6 кв.м, та складається із двох житлових кімнат та нежитлових приміщень, а сааме: житлової кімнати, площею 14,4 кв.м; житлової кімнати, площею 14,6 кв.м; кухні 6,2 кв.м, вбиральні 0,9 кв.м; ванної кімнати 1,9 кв.м; коридору 4,7 кв.м.
Враховуючи що право спільної часткової власності як позивача ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 набуто у період до набуття силою ЦК України, то судом враховуються норми права які діяли на час набуття сторонами такого права.
Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦК УРСР (1963 року), передбачено що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.
Ст. 86 ЦК УРСР (1963 року) передбачено:
Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини
щодо володіння, користування і розпорядження майном.
Право власності в Україні охороняється законом.
Держава забезпечує стабільність правовідносин власності.
Власність в Україні виступає в таких формах: приватна,колективна, державна.
Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року за № 697-ХІІ, в редакції чинній на як на 04 вересня 1997 рік, так і на 24 січня 2000 року, було передбачено:
Статтею 2 Закону:
1.Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.
2.Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності.
3.Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.
4.Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними.
5.Власність в Україні існує в різних формах. Україна створює рівні умови для розвитку всіх форм власності та їх захисту.
Статтею 11 Закон у, було визначено, що:
1. Суб`єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства.
2. Громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства користуються правами і несуть обов`язки щодо належного їм на території України майна нарівні з громадянами України, якщо інше не передбачено законодавчими актами України.
3. Іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються.
Статтею 12 Закону передбачалося:
1.Праця громадян є основою створення i примноження їх власності.
2.Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.
Згідно до статті 13 Закону, до об`єктів права приватної власності віднесено:
1.Об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба,земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і
виробничого призначення.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно з вимогами ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхню спільною часткової власністю. Спосіб вираження такої згоди в законі не закріплено. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними входами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

7.Висновки і мотиви.
Як встановлено судом, спір між сторонами виник з питань встановлення порядку користування спільною частковою власністю сторін, а сааме квартирою АДРЕСА_1 , частки у праві власності якої сторони мають у рівних частках а саме по 1/2 часті за кожним.
Набуття зазначеного часткового права власності на квартиру квартирою АДРЕСА_1 , як позивачем ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 набуто сторонами в передбачений законом спосіб та порядок, на підставі законних підстав згідно до ЦК УРСР і Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року за № 697-ХІІ, в редакції чинній на час набуття такого права сторонами.
Оскільки у даному випадку спір стосується не поділу квартири, а порядку спільного користування цією квартирою з урахуванням відсутності можливості виділити у користування кожному співвласнику приміщення у відповідності до їх ідеальних часток у цій квартирі, суд відходить від відповідності реальних часток ідеальним, згідно до технічної характеристики спірної квартири, яка складається із двох житлових кімнат та приміщень спільного користування, які не віднесені до житлових, а саме: житлової кімнати, площею 14,4 кв.м; житлової кімнати, площею 14,6 кв.м; та кухні 6,2 кв.м, вбиральні 0,9 кв.м; ванної кімнати 1,9 кв.м; коридору 4,7 кв.м.
Згідно до правового висновку викладеного у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 641/3624/16-ц, Оскільки у даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Позивачем заявлено про виділення їй у користування меншої житлової кімнати, залишив відповідачу більшою за площею житлову кімнату, а нежитлові приміщення залишити у спільному користування співвласників квартири, частки яких є рівними, а тому на думку суду, запропонований порядок користування сторонами спірною квартирою жодним чином не зменшує ідеальну частку у праві спільної часткової власності сторін на квартиру квартирою АДРЕСА_1 .
Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 363/928/16-ц).
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
На підставі вищезазначеного, встановив що спір між сторонами виник з підстав встановлення порядку користування спільним частковим майном, а саме спірною квартирою АДРЕСА_1 , частка кожного із них у праві спільної часткової власності є рівною, а тому враховуючи обсяг та підстави заявленого позову, який є обґрунтований на підставі допустимих, належних та достатніх доказах, які жодним чином з боку відповідача не спростовані, та спосіб і варіант користування спірною квартирою не зменшує ідеальну частку відповідача, не вирішує зміну часток у праві спільної часткової власності сторін, а тому позов є обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню, у повному обсязі.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року )»
«Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)».
8.Судові витрати.
Враховуючи, що при зверненні із позовом, позивачем понесені витрати з оплати судового збору у розмірі 1816 (одну тисячу вісімсот шістнадцять) гривень 00 копійок у відшкодування понесених судових витрат, які підлягають відшкодуванню в порядку визначеному ст. 141 ЦПК України, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача зазначену суму на відшкодування понесених позивачем витрат.
Керуючись ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-268 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про встановлення порядку користування житловою квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою, заборони вчинення дій та відшкодування моральної шкоди», - задовольнити частково.
Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , яка є спільною частковою власністю:
- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОПКК НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_2 ; - частка якої у праві спільної часткової власності становить 1/2 частину квартири, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 січня 2000 року, виданого державним нотаріусом Першої дніпродзеринської державної нотаріальної контори Полянським Ю.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-47 спадкова справа № 36-2000,
виділив у користування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОПКК НОМЕР_2 , - житлову кімнату, площею 14,4 кв.м;
виділив у користування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , - житлову кімнату, площею 14,6 кв.м;
залишив у загальному (спільному) користуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОПКК НОМЕР_2 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , приміщення квартири АДРЕСА_1 :
-вбиральню 0,90 кв.м;
-ванну кімнату 1,90 кв.м;
Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого АДРЕСА_3 ,
- не чинити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОПКК НОМЕР_2 , перешкоди у користуванні належної їй 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 січня 2000 року, виданого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Полянським Ю.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-47 спадкова справа № 36-2000.
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований АДРЕСА_3 ,
на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОПКК НОМЕР_2 ,
-1816 (одну тисячу вісімсот шістнадцять) гривень 00 копійок у відшкодування понесених судових витрат.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем заочне рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Відповідачем заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОПКК НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_2 ;
відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований АДРЕСА_3 .
Повний текст судового рішення складений 12 грудня 2022 року.
Суддя Івченко Т. П.