ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Чижика Андрія Павловича, Державного підприємства «СЕТАМ», треті особи ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним та скасування протоколу проведення електронних торгів, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та державної реєстрації права власності,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Чижика А.П., ДП «СЕТАМ», треті особи ОСОБА_1 , Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської РДА, про визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним та скасування протоколу проведення електронних торгів, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та державної реєстрації права власності.

11.08.2022 року позивачка подала заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви зазначає про те, що в разі незабезпечення її позову шляхом накладення арешту на нерухоме майне та заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомості, в тому числі щодо його відчуження, істотно ускладнить або навіть зробить неможливим виконання рішення суду в разі задоволення її позову в майбутньому.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року заяву ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову - задоволено частково. Накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати ухвалу в частині часткового задоволення заяви про забезпечення позову та прийняти в цій частині нову, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити в повному обсязі.

При цьому зазначає, що в даній справі апелянт мав бути залучений до справи як відповідач, оскільки він є переможцем конкурсу. Вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню так як позов не пред`явлено до апелянта - покупця квартири. Також апелянт, посилаючись на правові позиції Верховного Суду, зокрема, викладені в постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, від 12 травня 2021 року у справі № 369/7695/20 та від 27 квітня 2021 року у справі № 638/20248/19, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві. Тому, на думку апелянта, є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі. Окрім того, зазначає, що застосований оскаржуваною ухвалою захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права та не є співмірним із позовними вимогами. Апелянт вважає, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту при пред`явленні позовної вимоги про скасування запису про право власності. Також апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що у випадку задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому суд першої інстанції неправильно вважав, що незабезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. На думку апелянта, з огляду на те, що позивачкою вже подавався майже ідентичний позов до суду, такі дії фактично спрямовані на зловживання своїми процесуальними правами.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

12 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 , направлений представником - адвокатом Соколовим Антоном Олександровичем засобами електронного зв`язку. У вказаному відзиві позивач просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року залишити без змін.

При цьому позивач зазначає, що в разі задоволення позову вказане рішення суду буде підставою для відновлення державної реєстрації права власності квартири за ОСОБА_2 . Звертає увагу апеляційного суду на те, що скасування ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року може призвести до відчуження ОСОБА_1 спірної квартири, що ускладнить виконання рішення суду та унеможливить ефективний захист прав позивача.

В судовому засіданні позивач та її представник просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення телефонограм на мобільний номер телефону та судової повістки-повідомлення на електронну пошту учасників справи, що вказані ними в матеріалах справи як засоби для зв`язку, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Частково задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову у даній справі зважаючи на необхідність вжиття заходів для забезпечення її позову, наявність реальних ризиків невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у цій справі.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, повністю дотримався вимог ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України та положень постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, дійшов правильного висновку про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді, а спірне нерухоме майно, щодо якого накладено арешт, є предметом спору.

Суд першої інстанції врахував, що заходи забезпечення позову в частині накладення арешту на спірну квартиру є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті може істотно ускладнити у разі задоволення позовних вимог поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких звернулась позивач.

Поряд з цим, щодо доводу апелянта про те, що майно, на яке ухвалою суду накладено арешт, належить третій особі, а не відповідачеві, апеляційний суд вважає за доцільне зазначити про таке.

З наявної в матеріалах справи заяви про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру стосуються прав третьої особи, яка не є відповідачем у справі.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до суду з позовом, предметом якого є визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним та скасування протоколу проведення електронних торгів, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та державної реєстрації права власності.

Відповідно, в силу об`єктивних обставин існує ймовірність відчуження ОСОБА_1 спірної квартири, придбаної на електронних торгах, які позивач просить визнати недійсними, на користь інших осіб, що призведе до необхідності залучення до участі у справі осіб, прав і інтересів яких стосуватиметься вирішення даного спору, неможливості виконання рішення суду, а також може зумовити необхідність звернення позивача з іншим позовом для захисту його порушених прав.

Безконтрольне розширення кола осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення цього спору може не лише утруднити, але й зробити неможливим виконання рішення суду.

Таку правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року в справі № 910/5916/18, від 05 серпня 2019 року в справі № 910/16586/18, від 03 листопада 2020 року в справі № 910/7716/20.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними із заявленими позовними вимогами є цілком обґрунтовані.

Апеляційний суд вважає, що таке втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку, є виправданим та вкрай необхідним, оскільки воно спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства. Арешт майна полягає у позбавленні можливості лише розпоряджатись цими об`єктами нерухомого майна та не призведе до жодних негативних наслідків. Вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого ч.1 ст.6 цієї ж Конвенції.

При цьому колегія суддів зазначає, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Такі заходи мають на меті, зокрема, запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє та до уваги не бере, як передчасні, оскільки вони стосуються розгляду спору по суті.

Крім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 лютого 2022 року в справі № 367/3628/21 (провадження № 61-14886св21).

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова