Справа № 214/9006/21
2/214/1012/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 грудня 2022 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Фастовець Ю.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №214/9006/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК ФОРВАРД» про захист прав споживача, визнання недійсним договору банківського обслуговування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою в порядку Закону України «Про захист прав споживачів» 27 жовтня 2021 року, у подальшому уточнивши зміст позову (а.с.46-51), просив суд: визнати недійсним договір банківського обслуговування №116513535 від 18 серпня 2015 року; поновити термін позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 17 січня 2015 року між ним та ПАТ «БАНК ФОРВАРД» було укладено кредитний договір № 115500121, за умовами якого з метою оплати вартості дивану «Сідней» 15 517,72 грн. він отримав кредит зі строком дії договору до 19 січня 2016 року. За дострокове погашення кредиту за власною ініціативою банк перерахував йому винагороду, відкривши рахунок 18 серпня 2015 року на виданому йому авторську картку № НОМЕР_1 на суму 329 грн. 54 коп. (винагорода в розмірі 60% від страхової суми за дострокове погашення кредитного договору, строк дії якого був до 19 січня 2016 року). Банк запропонував йому забрати авторську картку, пояснивши, що винагороду можна отримати саме через цю картку. При видачі йому авторської картки працівники банку зазначили, що йому необхідно підписати договір банківського обслуговування, та, як вказано в п.7 договору після виявлення ним бажання, укласти з ним кредитний договір. Договір банківського обслуговування було датовано 18 серпня 2015 року, на ньому поставлено факсиміле без зазначення прізвища та посади працівника банку та без печатки. Однак, цього ж дня 18 серпня 2015 року, на сайті «мінфін.ком.юа» в мережі Інтернет він побачив ряд скарг та звернень від інших людей щодо вчинення ПАТ «БАНК ФОРВАРД» шахрайських дій, пов`язаних із введенням клієнтів банку в оману, на підтвердження чому долучив до позову роздруківки із сайту. Після цього він одразу зателефонував до банку та в категоричній формі заявив, що не має бажання та наміру в подальшому з ними співпрацювати щодо кредитних договорів і безпосередньо по останньому формально складеному договору банківського обслуговування, та не бажає користуватись авторською карткою. Представник банку зазначив, що при поверненні картки він повинен буде виплатити визначені банком суми, які вони йому повідомлять. І дійсно стали направляти йому СМС-повідомлення щодо суми наявної заборгованості, незрозуміло звідки виниклої, кожного разу збільшуючи її розмір. ОСОБА_1 зауважив, що зі свого боку жодних дій у відношенні укладення з АТ «БАНК ФОРВАРД» кредитних договорів він не вчиняв, окрім як направляв претензії про визнання формально укладеного договору банківського обслуговування недійсним з поверненням банку авторської картки. У відповідь на це банк кожного разу вказував про наявність боргу, природа виникнення якого є для нього незрозумілою. Позивач зазначив, що ніяких боргів перед банком він не має, авторською карткою не користувався та фінансових операцій у банку не здійснював. На його переконання, формальний договір про банківське обслуговування укладений з порушенням ст.203 ЦК України, жодну зі сторін ні до чого не зобов`язує, так як не відповідає вимогам та умовам дійсності угоди, адже не направлений на настання реальних правових наслідків. Вважає, що банк за своєю власною ініціативою, без його вільного волевиявлення, перерахував йому винагороду на авторську картку на його ім`я, про що він власне не просив та ніяких коштів не вносив. З огляду на зазначене, на його думку, АТ «БАНК ФОРВАРД» обманним шляхом виконував ці дії, аби в майбутньому незаконно вимагати він клієнтів сплати неіснуючих боргів. Оскільки він, як і інші клієнти, був обманутий банк, тому договір банківського обслуговування за №116513535 від 18 серпня 2015 року просив визнати недійсним. Крім того, просив поновити строк позовної давності звернення до суду, зважаючи на те, що строк дії виданої авторської картки закінчився у серпні 2020 року, в той час як банк продовжує направляти йому СМС-повідомлення з претензіями на погашення неіснуючого боргу.

Ухвалою суду від 02 червня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.84).

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник АТ «БАНК ФОРВАРД» Ручка А.М. подав заяву про застосування строку позовної давності, який сплинув ще 18 серпня 2018 року, оскільки заява (оферта) №116513535 була подана позивачем ще 18 серпня 2015 року, яку банк акцептував 18 серпня 2015 року, після чого між сторонами було укладено договір. Відтак позивач звернувся до суду з позовом у червні 2022 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім того представник зазначив, що АТ «БАНК ФОРВАРД» не визнає позовні вимоги ОСОБА_1 , та просить в їх задоволенні відмовити, зокрема й з підстав пропуску строку позовної давності. Правом на участь в судовому засіданні не скористався, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.101, 102).

Правом на подання відзиву позивач не скористався.

Присутній в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Додатково подав заперечення на заяву АТ «БАНК ФОРВАРД» про застосування строку позовної давності (а.с.112), в якій зазначив, що банк не направив до суду кредитний договір з печаткою та додатками. Своїми відповідями банк сам продовжив строк позовної давності, вимагаючи сплату неіснуючих боргів по 2021 рік, в той час як до суду він пред`явив позов у жовтні 2021 року.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії судом не вчинялися. У порядку ч.6 ст.259, ч.1 ст.268 ЦПК України 22 грудня 2022 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши письмові докази по справі, вислухавши пояснення позивача, надавши оцінку наявним доказам в сукупності, враховуючи позицію сторін, дотримуючись принципів змагальності, диспозитивності, об`єктивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Судом встановлено, що 17 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК ФОРВАРД» було укладено кредитний договір № 115500121 шляхом оформлення заяви про приєднання до Умов надання та обслуговування кредитів ПАТ «БАНК ФОРВАРД», які в сукупності є договором приєднання в розумінні ч.1 ст. 634 ЦК України. Згідно умов заяви від 17 січня 2015 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 15 517,72 грн. на строк 317 днів з 18 січня 2015 року по 19 січня 2016 року зі сплатою 0,01% річних на придбання дивану « ОСОБА_2 » за договором купівлі-продажу №ОЛП-000007 від 17 січня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 .

Вказані обставини встановлено рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року у справі №214/326/16-ц, яке набрало законної сили 25 листопада 2016 року (а.с.9-12), а тому в силу ч.4 ст.82 ЦПК України вони є преюдиціальними та окремому доказуванню не підлягають, оскільки їх істину вже встановлено у судовому рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу.

Зазначеним судовим рішенням також встановлено факт повного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором №115500121 від 17 січня 2015 року, закриття кредитного рахунку, відкритого за договором, та припинення дії договору у зв`язку з його повним виконанням та відсутністю заборгованості, а також відсутність у сторін претензій щодо його виконання. Вказана обставина стала підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору.

Разом з тим, 18 серпня 2015 року ОСОБА_1 підписав заяву (оферту) №116513535 на укладення з ПАТ «БАНК ФОРВАРД» договору банківського обслуговування. За умовами заяви-оферти банк надав ОСОБА_1 (клієнтові) у користування банківську картку «Авторська картка» з відкриттям банківського рахунку у валюті рахунку гривня України, для використання в рамках договору банківського обслуговування, у тому числі для розміщення коштів і відображення операцій, здійснених з використанням картки.

Факт підписання заяви (оферти) з АТ «БАНК ФОРВАРД» позивач не оспорював.

Відповідно до п.1.8 заяви (оферти), підписанням заяви ОСОБА_1 підтвердив, що він розуміє і погоджується з тим, що: складовими і невід`ємними частинами договору банківського обслуговування є частина 1 даної заяви (тобто безпосередньо заява), умови банківського обслуговування і тарифи по банківському обслуговуванню, з якими він ознайомлений, цілком згоден, зміст яких розуміє та положення яких зобов`язався неухильно дотримуватись, які розміщені банком в мережі Інтернет, на сайті банку та у відділеннях банку.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як визначено ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Аналізом змісту заяви (оферти) від 18 серпня 2015 року, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір-приєднання в розумінні ч.1 ст.634 ЦК України договір банківського обслуговування з видачею клієнтові емітованої банком авторської картки на ім`я клієнта. При цьому, положення заяви (оферти) за кожною з частин свідчать про те, що фактично ОСОБА_1 було видано дебетово-кредитну картку в залежності від того, яку оферту ним буде надіслано банку про укладення договору банківського вкладу (частина 2 заяви) та/або кредитного договору (частина 3 заяви).

На підставі зазначеної заяви, Банк прийняв пропозицію (оферту) ОСОБА_1 та уклав з ним договір банківського обслуговування, відкривши рахунок та випустивши на його ім`я платіжну картку.

Посилання позивача щодо невідповідності форми договору вимогам закону в силу відсутності в ньому печатки та оригіналу підпису представника банку суд вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не наведено конкретних порушень вимог закону з посиланням на відповідні норми, яким би суперечив укладений між сторонами договір, в той час як відповідно до ст.634 ЦК України укладення такого договору має спрощений порядок, який передбачає приєднання до Умов, встановлених та утверджених в банку і не визначає обов`язковості наявності оригіналу підпису представника банку та печатки в заяві позичальника.

У той же час форма і зміст договору відповідають загальним засадам, встановленим ст.639 ЦК України, усі істотні умови договору сторонами погоджені та в подальшому виконані, що визначає законність його укладення та визнання факту укладення сторонами.

Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що під час укладення договору банк в результаті введення його в оману, шахрайським шляхом, ініціював укладення договору банківського обслуговування та перерахування начебто винагороди за дострокове виконання умов кредитного договору №115500121 від 17 січня 2015 року на емітовану банком авторську картку на його ім`я. При цьому сам ОСОБА_1 волевиявлення на це не висловлював та загалом наміру укладати з банком будь-які договори не мав. На переконання позивача, в результаті таких дій АТ «БАНК ФОРВАРД» ввів його в оману, після чого почав висловлювати претензії щодо погашення незрозумілих боргів, чим порушує його права, визначені Законом України «Про захист прав споживачів».

Надаючи оцінку обґрунтованості доводів позивача та заявлених ним вимог щодо визнання договору банківського обслуговування недійсним, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, які не заборонені законом.

За змістом ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що укладений між сторонами договір за своїм характером є договором банківського обслуговування, в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів. Клієнт ОСОБА_1 погодився на укладення договору саме такого змісту договору та на запропонованих банком і обопільно погоджених умовах, про що свідчить підписання ним договору без будь-яких зауважень чи заперечень.

Доводи позивача про те, що договір банківського обслуговування укладено з порушенням його прав як споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає безпідставними та нічим не доведеними. Обґрунтування порушення його прав конкретними умовами чи пунктами договору позивач не навів. Разом з тим, враховуючи, що вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди, суд приходить до висновку про дійсність укладення між сторонами договору банківського обслуговування із дотриманням принципу свободи договору, із погодженням всіх його істотних умов, з дотриманням вимог законодавства України, у тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», не оспорювання позивачем факту отримання емітованої банком авторської картки на його ім`я (фото картки, долученої позивачем до позову а.с.15), а тому доводи позивача про відсутність у нього вільного волевиявлення на укладення цього договору є неспроможними.

Поміж іншим, однією з підстав, на які посилався позивач в обґрунтування пред`явлених вимог, останній зазначив, що оспорюваний договір було вчинено під впливом обману з боку ПАТ «БАНК ФОРВАРД» та вчинення останнім шахрайських дій. Однак, суд критично оцінює позицію позивача щодо укладення договору під впливом обману, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, ст.230 ЦК України закріпила, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п.п.19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, яка кореспондується з абз.2 п.3.2 Рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі №7-рп/13, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості як складових елементах конституційного принципу верховенства права.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у п.45 рішення у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року « … суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…».

Позивачем ОСОБА_1 суду не надано жодних доказів в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України на підтвердження заявлених ним позовних вимог та доведення факту обману, шахрайських дій відповідача і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням його на укладення договору банківського обслуговування. Надані ним роздруківки із сайтів з коментарями осіб, яких неможливо ідентифікувати за вказаними ними логінами, щодо фінансово-господарської діяльності АТ «БАНК ФОРВАРД» (а.с.27-33, 71-75) суд вважає недостовірними та неналежними доказами, оскільки з них неможливо встановити інформацію, яка б конкретно стосувалась предмету доказування. Доказів, які б свідчили про звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу вчинення відповідачем у відношенні нього шахрайських дій, із внесенням таких відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, наслідків здійснення досудового розслідування, останній також суду не надав.

Надані позивачем скрін-шоти СМС-повідомлень про наявність у нього боргу за оспорюваним договором перед АТ «БАНК ФОРВАРД» суд оцінює критично, оскільки вони датовані 2016-2019 р.р. та не є актуальними станом на момент вирішення спору. До того ж в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про пред`явлення АТ «БАНК ФОРВАРД» претензій до позивача щодо наявності у нього боргу у встановленому законом порядку. Фактично зі змісту долучених до позовної заяви листів АТ «БАНК ФОРВАРД» (а.с.113) слідує, що ОСОБА_1 має несплачену річну комісію за обслуговування авторської картки в сумі 49 грн. Однак, враховуючи, що позивач не заявляв вимог про оспорювання дій банку щодо нарахування цієї комісії, як і відповідних умов договору (Умов та правил), які визначають обов`язок клієнта сплачувати комісію, тому оцінку правомірності нарахування такої комісії банком суд не надає.

З огляду на встановлені судом обставини та проаналізовані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , адже обставини укладення оспорюваного договору під впливом обману, шахрайських дій відповідача та невідповідність його вимогам закону не знайшли свого підтвердження.

Підстав для застосування строку позовної давності за заявою представника відповідача суд не вбачає у зв`язку з відмовою у задоволенні позову по суті пред`явлених вимог, адже як визначено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, положення ЦК України про позовну давність застосовується у випадку обґрунтованості позовних вимог (ст.267 ЦК України) та може бути підставою для відмови в задоволенні позову лише в разі його доведеності, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, що зроблено до ухвалення ним рішення; недоведеність вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст.141 ЦПК України, звільнення позивача від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ухвалення рішення на користь відповідача, у зв`язку з чим витрати по сплаті судового збору підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 280-284, 287, 354, 355, п.15 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК ФОРВАРД» про захист прав споживача, визнання недійсним договору банківського обслуговування відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати його складання шляхом подання апеляційної скарги. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БАНК ФОРВАРД», , юридична адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, буд.105.

Повне рішення суду складено 29 грудня 2022 року.

Суддя А.В. Ткаченко