Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

Головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі Майор Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки у спільній сумісній власності на будинок,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на 2/3 частини земельних ділянок.

Позовну заяву обґрунтовує тим, що 02.02.2008 року вона ОСОБА_3 зареєструвала з відповідачем ОСОБА_2 шлюб.

За час перебування в шлюбі позивач та відповідач ОСОБА_2 збудували будинок, за адресою : АДРЕСА_1 . Кошти подаровані на весілля вони відразу вклали у будівництво, закупили необхідні будівельні матеріали. Окрім цього, позивач вказує на те, що працювала та отримувала заробітну плату, позичала кошти, які використовувала для потреб сім`ї та будівництва будинку.

Позивач зазначає, що рішенням Свалявського районного суду по справі №2-883/2010 від 17.11.2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

На той час жодних майнових спорів між сторонами не було, оскільки відповідач пообіцяв залишити будинок їх спільній дитині.

Оскільки відповідач уникає розмови для вирішення питання мирним шляхом, вона була змушена звернутись до суду з даним позовом про поділ майна, набутого за час шлюбу - будинку та земельної ділянки.

Позивач зазначає, що в ході складання позовної заяви отримала інформацію з реєстрів прав власності на нерухоме майно , з яких вбачається , що будинок та землю зареєстровано за іншою особою.

Окрім цього, 27.08.2013 року ОСОБА_2 продав земельну ділянку за кадастровим номером :46:002:0196 та номер :46:002:0050 громадянці ОСОБА_4 , яка трохи більше як через місяць - 02.10.2013 р. подала Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації і оформила право власності на житловий будинок, який знаходився на тій землі. При тому, що ані будинок, ані об`єкт незавершеного будівництва вона не купувала і ОСОБА_1 ніякої згоди на продаж чи на оформлення права власності нікому не надавала.

Позивач зазначає, що в 2014 році будинок та землю за договорами купівлі-продажу придбала ОСОБА_5 та саме за нею на даний час зареєстровано право власності на збудований нею та відповідачем у шлюбі будинок.

Позивач зазначає, що оскільки об`єкт нерухомості , а саме будинок за адресою : АДРЕСА_1 був збудований під час шлюбу, за спільні кошти сім`ї, даний об`єкт нерухомості є об`єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідача.

Позивач посилається на приписи статті 63 Сімейного Кодексу України якою передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В зв`язку з вищенаведеним та враховуючи, що будинок за адресою : АДРЕСА_1 був збудований під час шлюбу, за спільні кошти сім`ї, позивач просить ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити та : поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя , виділивши їй, ОСОБА_3 2/3 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею, ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини земельної ділянки за кадастровим номером :46:002:0196 та 2/3 частини земельної ділянки за кадастровим номером :46:002:0050.

В ході розгляду справи, 16.07.2018 року позивач, скориставшись наданими йому правами передбаченими ст. 49 ЦПК України, подала до суду заяву про уточнення позову , за якою просила суд:

- визнати спільною сумісною власністю об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини об`єкту незавершеного будівництва станом на 17.11.2010 року.

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини земельної ділянки за кадастровим номером :46:002:0196 та 3/4 частини земельної ділянки за кадастровим номером :46:002:0050 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку;

- визнати недіcйними договори купівлі-продажу земельних ділянок № 2296 від 27.08.2013 р. та № 2297 від 27.08.2013 р.

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 6637304 від 10.10.2013 р. про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок житловою площею 61,7 кв.м., загальною площею 140 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності серія та номер НОМЕР_1 від 10.10.2013 р.

В ході розгляду справи, 02.11.2021 року позивач, скориставшись наданими йому правами передбаченими ст. 49 ЦПК України, подала до суду заяву про зменшення/збільшення розміру позовних вимог відповідно до якої просила суд замість попередньо заявлених позовних вимог розглядати одну позовну вимогу: стягнути з ОСОБА_2 на її, ОСОБА_6 користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи, що еквівалентно 985123,50 грн.

Заяву обгрунтовує тим, що 25.05.2020 р. Верховний суд постановою у справі № 347/955/169 сформував правову позицію щодо можливості присудження грошової компенсації за частину неподільного майна одному з подружжя, без його реального поділу. Позивач зазначила, що відповідач ОСОБА_2 ввів в оману її та в незаконний спосіб відчужив збудований у шлюбі будинок та 27.08.2013 року продав земельні ділянки за кадастровими номером :46:002:0196 та номер :46:002:0050 громадянці ОСОБА_4

16.09.2013 р. через два тижні з моменту укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок ОСОБА_4 виготовила інвентаризаційну справу, технічну документацію, згідно якої будинок був побудований повністю та готовий до введення в експлуатацію.

Позивач зазначила, що за 16 днів неможливо оформити всю необхідну документацію для здійснення будівництва, знайти будівельників, закупити будівельні матеріали та повністю збудувати житловий будинок один поверх з мансардою.

02.10.2013 р. ОСОБА_7 подала Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації і оформила право власності на житловий будинок, який знаходився на вказаних земельних ділянках.

Позивач зазначає, що на момент розлучення будинок був повністю збудований, що також підтверджується супутниковими знімками в програмі Google Earth за координатами земельних ділянок. Відповідач ОСОБА_2 без її відома та її згоди продав земельні ділянки на яких знаходилось належне і їй майно.

Позивач зазначає, що громадянка ОСОБА_4 будинок не будувала. Проте ввела його в експлуатацію, як забудований майже через місяць після купівлі земельної ділянки. Дозвіл на початок виконання будівельних робіт видавався її колишньому чоловіку - ОСОБА_2 за час шлюбу. В декларації про готовність об`єкта до експлуатації вказано дату початку робіт червень 2009 р.

Позивач вказує на те, що вони з відповідачем не можуть розділити житловий будинок, так як будинок введено в експлуатацію і продано іншій особі, тобто відчужено відповідачем не в інтересах сімї.

В таких випадках Верховний Суд України зазначає, що слід ставити вимоги про визнання права власності на будівельні матеріали та стягнути грошову компенсацію (постанова № 755/20293/14-ц від 03.05.2018 р.).

Згідно висновку експерта ОСОБА_8 імовірна ринкова вартість будинку за адресою: АДРЕСА_1 станом на дату проведення експертизи, березень 2019 р., становить без урахування ПДВ з заокругленням до цілих: 1 970 247, 00 грн.

Вартість 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи становить 985 123,50 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2022 року прийнято заяву про зміну предмету позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. та Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними договорів.

Виключено з числа учасників справи відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. та Виконавчий комітет Ужгородської міської ради та постановлено у подальшому продовжувати розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошової компенсації з урахуванням заяви зі зміненим предметом позову.

Короткий виклад позицій сторін по справі:

Позивач ОСОБА_9 в судове засідання не зявилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. В матеріалах справи наявна заява позивача відповідно до якої змінені позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити з підстав викладених у заяві про зміну позовних вимог від 02.11.2021 року. Просить суд проводити розгляд справи без її участі у зв`язку з перебуванням у декретній відпустці по догляду за дитиною та воєнним станом.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився хоча про час та місце розгляду справи був неодноразово повідомлений у встановленому законом порядку. Від відповідача ОСОБА_2 та його представника на адресу суду 02.08.2017 року надійшли письмові заперечення на позовну заяву , згідно яких просили суд відмовити у задоволенні позову про поділ майна подружжя. У запереченнях вказано на те, що відповідач придбав земельні ділянки до шлюбу та на момент розлучення на земельній ділянці був тільки фундамент та пару сантиметрів витягнутих стін. У запереченнях відповідач посилаючись на норми ст. 331 ЦК України де зазначено, що «Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), зазначає, що до завершення будівництва ( створення майна), особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Крім того, зазначає, що земельна ділянка, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,0400 га. за кадастровим номером :46:002:0050 була придбана відповідачем від гр. ОСОБА_10 за договором купівлі-продажу ще до укладення шлюбу із позивачкою, а тому вона не являється спільною сумісною власністю колишнього подружжя та розподілу не підлягає, а друга земельна ділянка за цією ж адресою за кадастровим номером :46:002:0196 була виділена відповідачу Ужгородською міською радою також до укладення шлюбу , оскільки вона прилягала до першої земельної ділянки , яку відповідач придбав до шлюбу.

Окрім цього 02.08.2017 року представник відповідача та відповідач подали до суду клопотання про застосування строків позовної давності, відповідно до якого зазначають, що рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 17.11.2010 р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано судом у 2010 року. Натомість через шість років позивач подає позов до суду про поділ майна подружжя. Вважає, що саме з дати прийняття судом рішення про розірвання шлюбу між сторонами почав спливати термін позовної давності,який становить три роки, щодо будь яких майнових претензій до відповідача, а відтак позивач пропустила без поважних причин строк звернення до суду . Окрім цього зазначив, що позивачем не додано до позовної заяви документів, що підтверджують факт набуття сторонами саме під час шлюбу, вказаних двох земельних ділянок та житлового будинку, який існував на момент перебування у шлюбі. Крім того, зазначає, що земельна ділянка, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,0400 га. за кадастровим номером :46:002:0050 була придбана відповідачем від гр. ОСОБА_10 за договором купівлі-продажу ще до укладення шлюбу із позивачкою, а тому вона не являється спільною сумісною власністю колишнього подружжя та розподілу не підлягає. Друга земельна ділянка за цією ж адресою за кадастровим номером :46:002:0196 була виділена відповідачу Ужгородською міською радою також до укладення шлюбу , оскільки вона прилягала до першої земельної ділянки , яку відповідач придбав до шлюбу. Вказують на те, що до вимоги про поділ майна , заявленої після розірвання шлюбу , застосовується позовна давність у три роки. Просили застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог.

Заяви, клопотання:

Дана справа знаходилась у провадженні суддів Придачук О.А., Світлик М.С.

18.02.2019 р. призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи №308/13639/16-ц, у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Ужгородського міськрайонного суду Світлик О.М.

Дана справа передана судді Бенца К.К.

05.02.2019 року позивачем подано до суду заяву про внесення даних РНОКПП до додатких відомостей про учасника справи.

13.03.2019 року позивачем подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи

18.04.2019 року представником відповідача ОСОБА_11 подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

30.09.2019 року позивачем подано клопотання про відкладення підготовчого судового засідання.

02.12.2019 року позивачем подано клопотання про відкладення підготовчого судового засідання.

24.12.2019 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду відзив на позовну заяву.

09.01.2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду заперечення на клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

09.01.2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду заперечення на клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку звернення до суду.

09.01.2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду заперечення на клопотання про витребування доказів.

09.01.2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності.

09.01.2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

09.01.2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без руху.

09.01.2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду клопотання про забезпечення судових витрат.

03.02.2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду заяву про вступ у справу як представника

24.02.2020 року позивачем подано клопотання про відкладення підготовчого судового засідання.

24.02.2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

04.06.2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

07.08.2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

03.11.2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано до суду клопотання про витребування доказів.

14.12.2020 року позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2020 року .

10.10.2021 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

25.10.2021 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про відвід судді.

25.10.2021 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про відкладення підготовчого засідання.

28.10.2021 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

02.11.2021 року позивачем подано до суду заяву про зменшення/збільшення розміру позовних вимог.

02.11.2021 року представником органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому подано заяву про врахування інтересів дітей при прийнятті рішення по справі.

04.11.2021 року позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

18.11.2021 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

24.11.2021 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про направлення судового рішення.

25.11.2021 року позивачем подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача.

09.12.2021 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про забезпечення судових витрат.

16.12.2021 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

21.12.2021 року позивачем подано до суду заяву про відхилення клопотання про забезпечення судових витрат.

18.01.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про виключення з числа доказів висновку комплексної судової будівельно-технічної експертизи за № 0002/2019.

19.01.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

02.02.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду відзив на заяву про зменшення/збільшення розміру позовних вимог.

14.03.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про відкладення підготовчого засідання.

15.03.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

22.04.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

17.05.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

01.06.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про відкладення розгляду справи.

01.06.2022 року позивачем подано до суду клопотання про долучення доказів.

10.06.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заперечення на клопотання про долучення як доказу висновку комплексної судової будівельно-технічної експертизи.

10.06.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду клопотання про витребування доказів.

05.08.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

14.09.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

16.09.2022 року позивачем подано до суду клопотання про долучення доказів.

19.09.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

19.09.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про вступ у справу як третьої особи на стороні позивача або відповідача..

22.09.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про компенсацію судових витрат.

22.09.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду клопотання про стягнення судових витрат.

22.09.2022 року позивачем подано до суду заяву про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_13 та інших представників.

23.09.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про залучення до участі у справі ОСОБА_5 якості третьої особи.

23.09.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про направлення судового рішення.

23.09.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду заяву про опублікування повного тексту рішення.

26.09.2022 року позивачем подано до суду клопотання про завершення розгляду справи та винесення судового рішення.

27.09.2022 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_13 подано до суду клопотання про стягнення судових витрат.

17.10.2022 року позивачем подано до суду запит про дання інформації.

25.11.2022 року позивачем подано до суду заяву про зміну місця проживання або місцезнаходження.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

04.03.2019 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. прийнято справу № 308/13639/16-ц до свого провадження та призначено розгляд справи по суті за правилами загального позовного провадження.

02.12.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду залучено до участі у справі співвідповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та в якості третіх осіб : приватного нотаріуса Ужгородського нотаріального округу Хребтань Н.М. та Виконавчий комітет Ужгородської міської ради.

24.09.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено провести розгляд справи в режимі відео конференції

24.11.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. та Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними договорів залишено без розгляду.

01.09.2021 року постановою Закарпатського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

25.10.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено провести розгляд справи в режимі відео конференції.

03.11.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено провести розгляд справи в режимі відео конференції.

04.11.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_13 про відвід судді відмовлено.

23.11.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду вирішено постановлено розгляд справи в режимі відео конференції.

17.12.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено провести розгляд справи в режимі відео конференції.

26.05.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено провести розгляд справи в режимі відео конференції.

30.05.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду розглянуто клопотання сторін про витребування доказів.

30.05.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду розглянуто клопотання представника ОСОБА_5 ОСОБА_13 про залишення позовної заяви без розгляду;

30.05.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду розглянуто клопотання представника ОСОБА_5 ОСОБА_13 про залишення позовної заяви без руху;

15.08.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено провести розгляд справи в режимі відео конференції.

16.09.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято заяву про зміну предмету позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. та Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними договорів.

Виключено з числа учасників справи відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. та Виконавчий комітет Ужгородської міської ради та постановлено у подальшому продовжувати розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошової компенсації з урахуванням заяви зі зміненим предметом позову.

26.09.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті.

26.09.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відмовлено у задоволенні клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Суд, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Фактичні обставини справи:

Як встановлено судом, 02.02.2008 року між позивачем ОСОБА_9 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області , про що було зроблено актовий запис № 41, вказані обставини встановлені рішенням Свалявського районного суду від 17.11.2010 року, яке набуло законної сили. ( а.с. 75 Т.2)

Згідно рішення Свалявського районного суду від 17.11.2010 року у справі №2 - 883 /2010р. шлюб між подружжям ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було розірвано ( а.с. 75 Т.2). Рішення набуло законної сили 30.11.2010 року. Питання про поділ спільного майна одночасно з розірванням шлюбу сторонами не ставилося.

Як встановлено судом, 15.06.2007 року між гр. ОСОБА_10 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки посвідченого нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., відповідно до умов якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_2 купив належну ОСОБА_10 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 004298 земельну ділянку площею 400 кв.м. , що розташована в АДРЕСА_1 , та надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. ( а.с. 86, Т.1)

Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів за № 4146426 від 15.06.2007 року предмет правочину : земельна ділянка, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :46:002:0050, за адресою: АДРЕСА_1 , площа 400 кв.м. ; Відчужувач ОСОБА_10 ; Набувач ОСОБА_2 ( а.с. 87, Т.1)

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 448311 від 03.09.2008 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки № 2484 від 15.06.2007 року є власником земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки :46:002:0050. ( а.с. 11, Т.1)

Як встановлено судом, відповідно до витягу з рішення IV сесії V скликання Ужгородської міської ради від 23.11.2007 року за № 531 ОСОБА_2 надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,014 га, яка прилягає до власної земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (у власність). ( а.с. 88, Т.1)

Як встановлено судом, земельна ділянка площею 0,0140 га, розташована за адресою АДРЕСА_1 , Кадастровий номер :46:002:0196, яка надана ОСОБА_2 на підставі рішння Ужгородської міської ради V сесії V скликання від 15.05.2009 року за № 1108, належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що стверджується даними державного акту на право власності серія ЯЕ № 435991 ( а.с. 90, Т.1)

Як встановлено судом, ОСОБА_2 04.06.2009 року інспекцією ДАБК у Закарпатській області було видано дозвіл № 932 на виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У дозволі зазначено, що будівельні роботи проводяться: п/п ОСОБА_14 ліцензія серія АВ № 081384. Наказ № 1 від 18.05.09 р. Підписка виконроба прийнята 14.05.09 р.; авторський нагляд здійснює : п/п ОСОБА_15 ліцензія серія АБ № 124077. Наказ № 1 від 18.05.09 р. Підписка прийнята 20.05.09 р. Технічний нагляд здійснює: КП «АПБ», інж. ОСОБА_16 ліцензія серія АВ № 409711. Наказ № 1 від 18.05.09 р. Підписка прийнята 20.05.09 р. ; Основні етапи робіт: за один етап. Строк дії дозволу : два роки ( а.с. 34, Т.2)

Як встановлено судом 27.08.2013 р. ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 земельну ділянку кадастровий номер :46:002:0050 на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки, посвідченого 27.08.2013 р. приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. за реєстровим номером № 2296 та кадастровий номер :46:002:0196 на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки, посвідченого 27.08.2013 р. приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н.М. за реєстровим номером № 2297. Вказані обставини встановлені з тексту договорів купівлі- продажу земельних ділянок, посвідчених приватним нотаріусом міського нотаріального округу Борисовою О.С. за №863 та № 864 від 23.08.2014 року. ( а.с. 183-185, 186-188 Т.1)

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 110017997 від 05.01.2018 року житловий будинок в АДРЕСА_1 , було зареєстровано 08.10.2013 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ЗК 87 виданий 02.10.2013, технічного паспорту, серія на номер: б/н від 16.09.2013 року ; довідки про присвоєння поштової адреси серія та номер: А-698/23-16 виданий 08.10.2013 р., договору купівлі-продажу, земельної ділянки : серія та номер: 2296 від 27.08.2013 року, договору купівлі-продажу, земельної ділянки : серія та номер: 2297 від 27.08.2013 року, свідоцтва про право власності серія та номер: НОМЕР_1 виданий 10.10.2013 року. ( а.с. 22-26, Т. 2)

Як встановлено судом відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрованого Інспекцією ДАБК у Закарпатській області 02.10.2013 року № ЗК 87 індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , замовником є ОСОБА_4 . У вказаній декларації про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрованого Інспекцією ДАБК у Закарпатській області 02.10.2013 року № ЗК 87 вказано : дозвіл на виконання будівельних робіт виданий інспекцією ДАБК Закарпатської області 04.06.2009 року; дата почаку будівництва - червень 2009 року; дата закінчення будівництва - вересень 2013 року ; строк введення обєкта в експлуатацію - ІV квартал 2013 року. ( а.с. 75 76, Т.1)

Відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисова О.С. від 23.08.2014 року ОСОБА_4 передала у власність (продала), а ОСОБА_5 прийняла у власність (купила) належний продавцю на праві приватної власності житловий будинок, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно умов договору житловий будинок, знаходиться на земельній ділянці площею 0,04 га , кадастровий номер :46:002:0050, земельній ділянці площею 0, 014 га кадастровий номер :46:002:0196, які відчужуються одночасно з житловим будинком ( а.с. 180-182, Т.1)

Відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисова О.С. від 23.08.2014 року ОСОБА_4 передала у власність (продала), а ОСОБА_5 прийняла у власність (купила) належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0, 0400 га, розташовану за адресою. АДРЕСА_1 . Кадастровий номер :46:002:0050. ( а.с. 186-188, Т.1)

Відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисова О.С. від 23.08.2014 року ОСОБА_4 передала у власність (продала), а ОСОБА_5 прийняла у власність (купила) належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0, 0140 га, розташовану за адресою. АДРЕСА_1 . Кадастровий номер :46:002:0196. ( а.с. 183-185, Т.1)

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 91511439 від 09.07.2017 року житловий будинок, за адресою АДРЕСА_1 , земельні ділянки: кадастровий номер :46:002:0050, цільове призначення : для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер :46:002:0196 цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належать на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.08.2014 року ОСОБА_5 ( а.с. 72- 74 , Т.1)

Нормативно-правове обґрунтування :

Відносини, що склалися з приводу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюються Цивільним кодексом України, Сімейним Кодексом України.

На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, в постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового р ежиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Щодо визнання права на обєкт незавершеного будівництва , не прийнятий до експлуатації , суд виходить з наступного.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації,а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Вказаний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 16 червня 2021 року у справі №1008/339/12.

Відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За позовом дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок , а також спадкоємців суд має право здійснити поділ обєкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності , можна визначити окремі частини, що підлягають виділу , і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, від 16 червня 2021 року у справі №1008/339/12

У разі неможливості поділу обєкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, якщо ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва дає можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу та довести його будівництво до завершення.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 28 квітня 2022 року у справі №1319/10432/2012 та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 12 лютого 2020 року у справі №488/3103/17-ц.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 04.06.2009 року інспекцією ДАБК у Закарпатській області було видано дозвіл № 932 на виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до декларації про готовність об`єкта експлуатації зареєстрованого Інспекцією ДАБК у Закарпатській області 02.10.2013 року № ЗК 87 індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 дозвіл на виконання будівельних робіт виданий інспекцією ДАБК Закарпатської області 04.06.2009 року. Дата початку будівництва червень 2009 р. Отже, сторони під час перебування у шлюбі за спільні кошти здійснювали будівництво будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до супутникових знімків в програмі Google Earth , які наявні в матеріалах справи видно, що в 2009 році будинок був збудований, з перекритим дахом, проте ступінь готовності будинку на час розірвання шлюбу між сторонами суду не відомо. Сторони не клопотали перед судом про призначення експертизи щодо визначення ступеня готовності будинку на час розірвання шлюбу і не надали до суду висновку експертизи з даного питання.

Суд також враховує ту обставину, що ОСОБА_4 через один місяць і пять днів після придбання нею 27.08.2013 р. у гр. ОСОБА_2 земельних ділянок: кадастровий номер :46:002:0050 та кадастровий номер :46:002:0196 подала декларацію про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрованого Інспекцією ДАБК у Закарпатській області 02.10.2013 року № ЗК 87 індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , замовником є ОСОБА_4 , що підтверджує ту обставину, що гр. ОСОБА_2 продав земельні ділянки на яких був розташований обєкт незавершеного будівництва.

Установивши, що будівництво житлового будинку - обєкта незавершеного будівництва було розпочато та здійснювалось сторонами в період їх шлюбу за їх спільні кошти, доказів зворотнього суду не надано, враховуючи відсутність даних щодо ступеня будівельної готовності обєкта незавершеного будівництва на час розірвання шлюбу , зважаючи на те, що вказаний обєкт незавершеного будівництва був проданий гр. ОСОБА_2 після розірвання шлюбу між сторонами без згоди іншого подружжя, суд дійшов висновку , що об`єкт незавершеного будівництва на час розірвання шлюбу між сторонами є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, а відтак змінені остаточні вимоги позивача про присудження грошової компенсації є належним способом захисту порушених прав.

Відповідно до висновку Комплексної судової будівельно-технічної експертизи № 0002/2019 складеної 15.03.2019 року виготовленої на замовлення позивача і долученої до матеріалів справи згідно супровідного листа 01.06.2022 року -імовірна ринкова вартість будинку за адресою АДРЕСА_1 станом на листопад 2010 року становить без урахування ПДВ з заокругленням до цілих: 510906,00 грн. У зазначеному висновку вказано рік будівництва будинку - 2009 р.

Суд не бере до уваги висновок Комплексної судової будівельно-технічної експертизи № 0002/2019 від 15.03.2019 року в частині визначення імовірної ринкової вартості будинку за адресою АДРЕСА_1 станом на дату проведення експертизи березень 2019 року, оскільки шлюб між сторонами розірвано в листопаді 2010 року , а відтак підлягає стягненню грошова компенсація вартості Ѕ частки вартості будівельних матеріалів, обладнання та конструктивні елементи будинку, які були використані в процесі будівництва будинку, виходячи з їх вартості станом на час розірвання шлюбу ( листопад 2010 року). Згідно висновку Комплексної судової будівельно-технічної експертизи № 0002/2019 від 15.03.2019 року виготовленої на замовлення позивача і долученої до матеріалів справи -імовірна ринкова вартість будинку за адресою АДРЕСА_1 станом на листопад 2010 року становить без урахування ПДВ з заокругленням до цілих: 510906,00 грн., а відтак Ѕ частки вартості становить 255 453, 00 грн. ( 510906,00 грн. / 2 ) .

Оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 (мешканця АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_9 (зареєстрованої за адресою АДРЕСА_3 ) грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості будівельних матеріалів та обладнання , які були використані в процесі будівництва будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , станом на листопад 2010 року, що становить 255 453, 00 грн.

До ухвалення рішення суду відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Позивачем подано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду, відповідно до якої позивач просила суд поновити строк звернення до суду, як такий, що пропущений з поважних причин, оскільки про порушення свого права вона дізналась в 2016 році, напередодні звернення до Ужгородського міськрайонного суду з позовом про поділ майна подружжя.

Оцінюючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку, що за приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положення ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Крім цього, згідно з вимогами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За принципами, закріпленими п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Крім цього, Європейський суд з прав людини роз`яснив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або і нтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можутьреалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до положення ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, ст. 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позивач в клопотанні про поновлення строку звернення до суду зазначає коли саме дізналася про порушення свого права, а саме в 2016 році, коли було відкрито реєстри прав власності на нерухоме майно.

Суд не бере до уваги, твердження відповідача про те, що саме з часу розірвання шлюбу позивач зобов`язаний був знати про стан своїх майнових прав, зокрема на майно набуте в період шлюбу, та саме з цього часу необхідно рахувати початок перебігу строку позовної давності, виходячи з наступного.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.01.2022 року у справі № 215/5672/20.

Окрім цього, відповідно до постанови Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 758/5454/18 зазначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 202/3004/16-ц (провадження № 61-774св20) зроблено висновок, що «вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) зроблено висновок, що «обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

Установивши, що позивачем доведено, що про порушення (не визнання відповідачем) його права власності на спільне майно подружжя стало відомо в 2016 році, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, та суд приходить до переконання про поновлення позивачу строку звернення до суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позову з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, 60,63,69,70,72 СК України, ст.ст. 368,372 ЦК УКраїни,-

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки у спільній сумісній власності на будинок задовольнити частково .

Стягнути з ОСОБА_2 (мешканця АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрованої за адресою АДРЕСА_3 ) грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості будівельних матеріалів та обладнання , які були використані в процесі будівництва будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , станом на листопад 2010 року, що становить 255 453, 00 грн. (двісті п`ятдесят п`ять тисяч чотириста п`ятдесят три гривні).

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (зареєстрованої за адресою АДРЕСА_3 , мешканки АДРЕСА_4 ) сплачений нею судовий збір в розмірі 702,42 грн.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду(ч.ч.1,2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений вразі пропуску з інших поважних причин(ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , мешканка АДРЕСА_4 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( зареєстрований АДРЕСА_2 ).

Дата складання повного тексту рішення суду у зв`язку з перебуванням судді у відпустці 20.01.2023 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Бенца К.К.