Постанова

Іменем України

29 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 266/6216/18

провадження № 61-12067св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюк В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , товариство

з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2021 року в складі колегії суддів: Ткаченко Т. Б., Зайцевої С. А., Попової С. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» (далі -

ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення») про захист честі та гідності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2018 року в ефірі випуску програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» ОСОБА_2 розповсюдила про ОСОБА_1 інформацію, яка не відповідає дійсності та принижує її честь і гідність,

а саме про те, що вона: «приходила, стукала в двері, з молотком стояла, погрожувала повідбивати голови її дітям».

На підставі вказаного ОСОБА_1 просила: суд визнати недостовірною

і такою, що принижує її честь та гідність, інформацію, розповсюджену про неї ОСОБА_2 07 вересня 2018 року в прямому ефірі випуску програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення»; зобов`язати ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» протягом семи днів після набрання законної сили рішенням суду в прямому ефірі програми « Маріупольська служба новин » ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» спростувати таку інформацію, зазначивши, що вона

є недостовірною; у той же строк розмістити на веб-сайті спростування розповсюдженої про неї інформації щодо того, що вона «приходила, стукала в двері, з молотком стояла, погрожувала повідбивати голови її дітям», зазначивши, що вона є недостовірною інформацією; розмістити на

веб-сайті текст резолютивної частини рішення суду; стягнути

з ОСОБА_2 на її користь у рахунок відшкодування

моральної шкоди 100 000 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 січня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що принижує честь та гідність ОСОБА_1 інформацію, яка розповсюджена про неї

ОСОБА_2 07 вересня 2018 року у прямому ефірі програми «Маріупольська служба новин» ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення»

в сюжеті «ІНФОРМАЦІЯ_3», розташованому на веб-сайті

в мережі Інтернет для перегляду необмеженого кола осіб (ІНФОРМАЦІЯ_2).

Зобов`язано ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» протягом семи днів після набрання законної сили рішенням суду в прямому ефірі

програми « Маріупольська служба новин » спростувати інформацію, розповсюджену про ОСОБА_1 , зазначивши, що вона є недостовірною, та в той же строк розмістити спростування розповсюдженої про неї ОСОБА_2 інформації на веб-сайті «Маріупольська служба новин», зазначивши про те, що ОСОБА_1 «приходила, стукала в двері, з молотком стояла, погрожувала повідбивати голови її дітям»,

є недостовірною інформацією.

Зобов`язано ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» у той же строк на

веб-сайті «Маріупольська служба новин» розмістити текст резолютивної частини рішення суду.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 та з ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» на користь держави судовий збір у загальному розмірі

704,80 грн, по 352,40 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що поширена ОСОБА_2 інформація щодо ОСОБА_1 є не оціночними судженнями, а фактичними твердженнями, зазначена інформація

є недостовірною і такою, що принижує честь та гідність позивача, конкретні факти про обставини та події, що відбувалися між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останньою не доведені, а тому позивач має право на спростування вказаної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Постановою Донецького апеляційного суду від 23 квітня 2020 року апеляційні скарги ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» та

ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 січня 2020 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові витрати ОСОБА_2 у розмірі 3 700 грн і ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» у розмірі 3 700 грн, понесені у зв`язку

з оскарженням судового рішення, компенсовано за рахунок держави

у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач

у порушення вимог частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не довела сукупності усіх обставин, які утворюють юридичний склад правопорушення, наявність якого могла б бути підставою для задоволення позову, разом з тим, відповідач спростувала твердження позивача щодо недостовірності негативної інформації.

Постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року постанову Донецького апеляційного суду від 23 квітня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що розгляд цієї справи судом апеляційної інстанції мав відбуватися з повідомленням учасників справи, тому помилковим є висновок апеляційного суду про можливість розгляду цієї справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Вказане позбавило позивача права мати розумну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду, та перешкодило стороні належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.

Постановою Донецького апеляційного суду від 17 червня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 і ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» задоволено.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 січня 2020 року скасовано повністю, ухвалено нове рішення, яким

у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судові витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи

у суді апеляційної інстанції, понесені ОСОБА_2 і ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, ОСОБА_2 -

в сумі 3 700,20 грн, ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» - в сумі

3 700,20 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 спростувала твердження ОСОБА_1 щодо недостовірності негативної інформації, що є предметом позову. У задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі, оскільки позивач не довела сукупності усіх обставин, які утворюють юридичний склад правопорушення, наявність якого могла би бути підставою для задоволення позову про визнання недостовірною і такою, що принижує її честь та гідність інформацію, розповсюджену про неї ОСОБА_2 07 вересня 2018 року

в прямому ефірі програми « Маріупольська служба новин » ТОВ «ТРО «Маріупольське телебачення» в сюжеті «ІНФОРМАЦІЯ_3», оскільки не довела, що негативна інформація стосовно неї, поширена відповідачем є недостовірною.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2021 року та передати справу до апеляційного суду на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

16 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду

з касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2021 року.

Верховний Суд ухвалою від 27 вересня 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2021 року та витребував матеріали справи.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження постанови апеляційного суду позивач посилається на пункти 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Зазначає, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відмовив у залученні додаткових доказів, а також встановив обставини, що мають значення, на підставі недопустимих доказів.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не дослідив належним чином показання свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , надав їм невірну оцінку.

Позиції інших учасників

ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови апеляційного суду. У зв`язку з цим просила суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. Вказувала, що апеляційний суд належним чином оцінив зібрані у справі докази, а також обґрунтовано вказав на порушення місцевим судом норм процесуального права під час дослідження доказів. Заявлені у справі вимоги є безпідставними та спростовані під час розгляду справи.

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Над квартирою позивача - на другому поверсі будинку

АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_2 з сином ОСОБА_5 , 2005 року народження, та дочкою ОСОБА_6 , 2010 року народження.

З роздруківки з сайту «www.mariupolskoe.tv» «ІНФОРМАЦІЯ_3» від 07 вересня 2018 року вбачається, що до телеканалу звернулися мешканці будинку Приморського району.

ОСОБА_2 розповідала журналісту телеканалу про те, що

в їхньому під`їзді з листопада минулого року ведеться відеонагляд, при вході в під`їзд, на першому поверсі. Відео проводиться звичайне, але коментарі в інтренеті до нього виставляються далеко не адекватні, це нецензурна лексика із вказівкою імен, прізвищ, адрес. ОСОБА_1 (про позивача) приходила (до квартири відповідача), стукала в двері,

з молотком стояла, погрожувала дітям ОСОБА_8 повідбивати голови.

Вищевказані висловлення ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1

є фактичним твердженням.

Заява ОСОБА_2 за фактом погроз з боку ОСОБА_1 на адресу неповнолітніх дітей заявниці зареєстрована у правоохоронних органах 23 січня 2019 року. За 2017-2018 роки заяви і повідомлення

ОСОБА_2 про вжиття заходів реагування до ОСОБА_1 , яка молотком погрожувала заподіяти тілесні ушкодження малолітнім дітям, відсутні. За 2017-2018 роки у відділі поліції зареєстровано шість звернень ОСОБА_2 щодо конфліктних ситуацій із сусідами.

ОСОБА_2 не оспорює, що нею поширено певну інформацію щодо позивача, яку позивач вважає образливою, такою, що принижує її честь та гідність.

Зі сторони ОСОБА_1 пояснення суду давали свідки: ОСОБА_9 , який є чоловіком позивача, ОСОБА_10 - дочка позивача, і свідок

ОСОБА_11 - знайома ОСОБА_1 , яка проживає в іншому місці.

Свідок ОСОБА_9 (чоловік позивача) суду пояснив, що має неприязні стосунки з ОСОБА_2 . Був факт, коли його дружина - позивач у справі, ходила до квартири ОСОБА_12 , попросила припинити шум, що її непокоїв. Позивач ніколи відповідачу та її дітям не погрожувала. Але після цього ОСОБА_2 з`явилася з журналістами з «МТВ», зняла відео, в якому оговорила позивача.

Свідок ОСОБА_10 (донька позивача) пояснила, що

з ОСОБА_12 ніяких стосунків не має, але їй відомо, що позивач робила зауваження відповідачу у зв`язку з недостойною поведінкою. Свідок чула, як ОСОБА_12 у грудні 2017 року розповідала сусіду, що нібито її мати приходила до неї та погрожувала

з молотком, але такого ніколи не було. Був факт, коли позивач приходила до відповідача, нічого в руках не маючи, зробила зауваження та повернулася, бо двері їй не відчинили. Але відповідач у телесюжеті оговорила її матір.

Свідок ОСОБА_11 пояснювала суду, що була колишньою сусідкою ОСОБА_1 , підтримує знайомство. 08 вересня 2018 року з телефонної розмови з позивачем дізналася, що стан здоров`я останньої значно погіршився у зв`язку із ефіром на «МТВ», де її оговорили сусіди.

Встановлено, що вказані свідки ( ОСОБА_9 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_10 ) не були очевидцями конфлікту між сторонами, про який розповідала відповідач в інтерв`ю телеканалу «МТВ» 07 вересня 2018 року. Пояснення свідків зі сторони ОСОБА_1 ґрунтуються на повідомленнях ОСОБА_1 , всі ці свідки не були очевидцями подій, про які розповідала ОСОБА_2 або ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_2 , мешкає поряд на другому поверсі. З позивачем та відповідачем у неї нормальні сусідські стосунки. Десь наприкінці літа чи початку осені вона чула крики та через «вічко» в дверях побачила, що позивач стоїть з молотком, штовхає ОСОБА_2 і намагається зайти у квартиру останньої. Позивач кричала, що повідбиває голови дітям ОСОБА_2 . Свідок не втручалася у конфлікт, підтвердила, що конфлікти між сторонами бувають.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що влітку

2018 року вона була в гостях у ОСОБА_2 , коли до неї хтось прийшов. Свідок не бачила, хто приходив до відповідача, але почула крики ОСОБА_1 , яка грубо кричала на ОСОБА_2 «Закрий свій рот, рота своїм дітям, угомони своїх дітей, інакше я відправлю їх на той світ». ОСОБА_2 прийшла вся в сльозах. Свідок чула, що позивач обіцяла пробити молотком голови дітям.

Вказані свідки ( ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ) не є родичами відповідача, на відміну від свідків зі сторони ОСОБА_1 , їхня заінтересованість

у результатах справи не встановлена.

Згідно з висновком спеціаліста-психолога ОСОБА_13 за результатом психодіагностичного обстеження сім`ї ОСОБА_2

від 01 березня 2019 року відповідач інформувала психолога про те, що позивач поводиться негативно щодо неї, проявляє певну агресію.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція),

а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені

в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина перша статті 34 Конституції України гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Слід зазначити, що частина перша статті 30 Закону України «Про інформацію», яка встановлює підстави для звільнення від відповідальності за порушення законодавства про інформацію, має оцінюватися

в загальному контексті цього Закону, зокрема статті 5, яка визначає право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 757/57147/19-ц.

Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів

і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

З позиції правової природи, право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

Колегія суддів наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація

є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року

у справі № 904/4494/18 викладено правовий висновок такого змісту: «При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах,

в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Суду необхідно надати оцінку балансу права особи на свободу вираження поглядів та права особи на повагу до його гідності і честі, на недоторканність ділової репутації та на приватність.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/22307/19.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, обов`язковому визначенню підлягає характер такої інформації та з`ясовування того, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин справи.

Конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в засобах масової інформації) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівне твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 203/4088/20.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 вересня 2018 року в ефірі випуску телепрограми ОСОБА_2 розповсюдила про ОСОБА_1 інформацію, яка не відповідає дійсності та принижує її честь і гідність,

а саме про те, що вона: «приходила, стукала в двері, з молотком стояла, погрожувала повідбивати голови її дітям».

Заперечуючи проти вказаних вимог, ОСОБА_2 вказувала, що між сторонами, які проживають в одному багатоквартирному будинку, склалися неприязні відносини. ОСОБА_1 влітку 2018 року прийшла до відповідача, подзвонила у двері, була з молотком і пообіцяла повідбивати її дітям голови. Зазначала, що вказані обставини можуть підтвердити свідки.

Апеляційний суд встановив, зокрема, відповідно до показань свідків, яким була надана належна оцінка, що спірна інформація є правдивою.

Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 210/4153/21.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що відповідач довела достовірність поширеної нею інформації, тобто, що вона містить відомості про події та явища, які існували у дійсності, а позивач, у свою чергу, не надала доказів неправдивості оспорюваної інформації, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про захист честі та гідності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди

Постанова апеляційного суду ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка,

вірно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Помилковими є доводи касаційної скарги, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають значення, на підставі недопустимих доказів, оскільки оскаржувана постанова прийнята на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відсутній висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах,

з огляду на таке.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовної практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду

від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20.

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційним судом було ухвалене судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів та правильно застосовано норми матеріального права. Під час розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції виходив зі встановлених фактичних обставин справи. При цьому позивач

у касаційній скарзі не зазначає, щодо якої саме норми (яких саме норм) права відсутній висновок Верховного Суду.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди

з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення

обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог

статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження

в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України»).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої

статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного суду від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк