Номер провадження: 22-ц/813/2314/22
Справа № 521/9493/20
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», регіональної філії «Одеська регіональна філія «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування запису в трудовій книжці про звільнення

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», регіональної філії «Одеська регіональна філія «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», у якому просила суд:

1.поновити їй строк для звернення до суду з позовом до АТ «Укрзалізниця», регіональної філії «Одеська регіональна філія «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання незаконним та скасування запису в трудовій книжці про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та моральну шкоду;

2.визнати незаконним та скасувати наказ Голови комісії з реорганізації ДЗ «Дорожня лікарня» ДП «Одеська залізниця» №351-ос від 17 вересня 2015 року про її звільнення;

3.визнати незаконним та скасувати запис від 17 вересня 2015 року в трудовій книжці (серії НОМЕР_1 ) про її звільнення з посади лікаря-терапевта приймального відділення;

4.поновити її на посаді лікаря-терапевта приймального відділення у Регіональну філію «Одеська Регіональна філія «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця»;

5.стягнути з АТ «Укрзалізниця» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

6.стягнути з АТ «Укрзалізниця» судові витрати.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року було відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця», Регіональної філії «Одеська регіональна філія «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (Том І: а.с. 81-83).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2020 року було поновлено позивачці строк на звернення до суду за захистом порушеного трудового права та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця», Регіональної філії «Одеська регіональна філія «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування запису в трудовій книжці про звільнення, призначено підготовче судове засідання (Том І: а.с. 84-85).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», регіональної філії «Одеська регіональна філія «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування запису в трудовій книжці про звільнення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішеням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 січня 2021 року та направити справу для продовження розгляду до Малиновського районного суду м.Одеси.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 08.12.2022 року, учасники справи були повідомлені належним чином. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи, учасниками справи надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 03 грудня 2002 року ОСОБА_1 на підставі наказу №571к від 02 грудня 2002 року була прийнята на посаду лікаря-терапевта приймального відділення в ДЗ «Дорожня лікарня» ДП «Одеська залізниця», що підтверджується записом №10 у трудовій книжці ОСОБА_1 (Том І: а.с. 15-16).

При прийомі на роботу ОСОБА_1 була під особистий підпис ознайомлена з посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку, що підтверджується особовою карткою за № НОМЕР_2 , яка була оглянута судом при огляді справи №521/379/16ц.

Наказом №351-ос від 17 вересня 2015 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (Том І: а.с. 17).

Судом також встановлено, що у січні 2016 року позивачка звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Голови комісії з реорганізації - головного лікаря ДЗ «Дорожня лікарня» ДП «Одеська залізниця» Гур`єва А.М. про скасування наказів, поновлення на посаді, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу й відшкодування моральної шкоди (справа №521/379/16ц).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року (справа №521/379/16ц), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково, а саме було поновлено їй строк для звернення з позовом до суду, визнано противоправним та скасовано наказ ДЗ «Дорожня лікарня» ДП «Одеська залізниця» №1 від 04 вересня 2015 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено (а.с. 61-63, 64-65).

Вказаним рішенням суду від 06 липня 2016 року (справа №521/379/16ц) було встановлено, що 02 вересня 2015 року завідуюча приймальним відділенням ОСОБА_2 повідомила головного лікаря про відсутність на роботі лікаря-терапевта ОСОБА_1 , за участі голови профспілки та інспектора відділу кадрів, завідуючою відділенням було складено акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі з 08:00 години до 11 годин 40 хвилин. 02 вересня 2015 року ОСОБА_1 з`явилась на роботу лише близько 12:00 години. О 12:00 годині проводилось засідання ЛКК, на якому була присутня ОСОБА_1 . 02 вересня 2015 року ОСОБА_1 надала письмові пояснення, в яких визнала факт відсутності на роботі 02 вересня 2015 року без поважної причини, пообіцяла виправитися. Вже через день, 04 вересня 2015 року ОСОБА_1 спізнилася на роботу на 25 хвилин, чим було порушено лікувальний процес, який у приймальному відділенні є безперервним цілодобово. Факт запізнення, що є порушенням трудової дисципліни, ОСОБА_1 також визнала письмово, знову пообіцяла виправитися. Таким чином, факт прогулу позивачки без поважних причин підтверджено достатніми доказами - рапортом її безпосереднього керівника ОСОБА_2 , актом та власноручно написаним поясненням.

04 вересня 2015 року адміністрація лікарні звернулася до голови профспілки з клопотанням про надання дозволу на звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважної причини. 08 вересня 2015 року було проведено засідання профкому, на якому була присутня ОСОБА_1 , яка визнала факт відсутності на робочому місці без поважної причини 02 вересня 2015 року. Рішенням від 08 вересня 2015 року, протокол №66, профком надав згоду на звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважної причини. Наказом від 17 вересня 2015 року №351-ОС позивачку було звільнено за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

21 жовтня 2015 року Головним управлінням держпраці в Одеській області було проведено перевірку дотримання законодавства про працю за скаргою ОСОБА_1 . За результатами перевірки порушень не виявлено, що підтверджується довідкою №15-01-007/0016. Звільнення ОСОБА_1 було здійснено у відповідності до законодавства.

Отже, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року (справа №521/379/16ц) було встановлено, що адміністрацією лікарні не були порушені підстави, строки та порядок звільнення позивачки за прогул без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року були залишені без змін (Том І: а.с. 66-67).

Крім того, судом встановлено, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2018 року, заява ОСОБА_1 про перегляд рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Голови комісії з реорганізації - головного лікаря ДЗ «Дорожня лікарня» ДП «Одеська залізниця» Гур`єва А.М. про скасування наказів, поновлення на посаді, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу й відшкодування моральної шкоди за нововиявленими обставинами була залишена без задоволення (Том І: а.с. 68, 69-72).

Встановлено, що ОСОБА_1 не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями, посилаючись на ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року, в червні 2020 року звернулась до суду за захистом своїх трудових прав, але з інших підстав, які не були досліджені за її твердженням у цивільній справі №521/379/16ц за її позовом до Голови комісії з реорганізації - головного лікаря ДЗ «Дорожня лікарня» ДП «Одеська залізниця» Гур`єва А.М. про скасування наказів, поновлення на посаді, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу й відшкодування моральної шкоди.

Так, зі змісту данної позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що при постановленні Малиновським районним судом м. Одеси рішення від 06 липня 2016 року, суд виходив з того, що факт її відсутності на робочому місці був підтверджений повідомленням завідуючої приймальним відділенням ОСОБА_2 про її відсутність на роботі 02 вересня 2015 року, актом від 02 вересня 2015 року про її відсутність на робочому місці 02 вересня 2015 року з 08.00 год. до 11 год. 40 хв., складеного за участю голови профспілки, інспектора відділу кадрів та завідуючої відділенням, письмовими поясненнями позивачки, в яких остання визнала факт своєї відсутності на роботі 02 вересня 2015 року без поважної причини, пообіцяла виправитися, а також результатами перевірки Головного управління державної праці в Одеській області скарги ОСОБА_1 , яким встановлено відповідність її звільнення вимогам законодавства.

Але при цьому, за твердженням позивачки, суд при розгляді її позову не взяв до уваги те, що у вересні 2015 року головний лікар ДЗ «Дорожня лікарня» ДП «Одеська залізниця» Гур`єв А.М. зняв її із встановленого графіку чергувань, за яким вона на 0,5 ставки працювала з 2011 року у робочі дні з 15.00 год. до 08.00 год. ранку наступного дня, у вихідні та свята - з 08.00 год. ранку до 08.00 год. ранку наступного дня та змінив режим її роботи на щоденний з 08.00 до 11.51 год., окрім вихідних, не повідомивши її у відповідності до вимог діючого законодавства, чим змінив істотні умови праці.

Отже, за думкою позивачки, у неї не було обов`язку бути присутньою на робочому місці 02 вересня 2015 року, тому її звільнення за прогул є незаконним.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування запису в трудовій книжці про звільнення задоволенню не підлягають, оскільки її звільнення з роботи відповідало вимогам трудового законодавства і матеріали даної справи не спростовують факту здійснення 02 вересня 2015 року прогулу без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, норми ст.57 КЗпП України передбачають для працівників час початку і закінчення щоденної роботи (зміни), зокрема ст. 57 КЗпП встановлено, що час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

При змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності. Тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється (ст.ст.58-59 КЗпП).

Графік роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації установи, з додержанням установленої тривалості робочого тижня.

Графіки змінності визначають: початок і закінчення роботи в кожній зміні; тривалість зміни; час надання і тривалість перерви для харчування і відпочинку в кожній зміні; надання вихідних днів.

Під змінною роботою розуміється метод організації праці у дві, три або чотири зміни, який може бути безперервним або з перервами, за яким працівники послідовно змінюють один одного на одних і тих самих робочих місцях відповідно до графіка змінності (роботи), що вводиться в установі.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Галузевих правил внутрішнього трудового розпорядку» від 18 грудня 2000 року №204-о встановлено, що умови роботи закладу охорони здоров`я затверджуються правилами внутрішнього трудового розпорядку за погодженням із профспілковим комітетом. Один з розділів цих правил присвячується організації праці колективу для забезпечення надання цілодобової та якісної медичної допомоги населенню. У цьому розділі адміністрація може передбачити залучення до чергувань у стаціонарі лікарів амбулаторно-поліклінічних підрозділів. Причому виконання цієї роботи має бути включено до посадових обов`язків зазначених працівників.

Згідно з розділом V вказаного Наказу в закладах охорони здоров`я із цілодобовим режимом роботи застосовується щомісячний облік робочого часу за погодженням із профспілковим комітетом з дотриманням норми робочого часу за обліковий період (місяць, квартал, півріччя). Під час складання графіків роботи та встановлення тривалості змін роботодавець має ураховувати характер і умови праці. Призначати працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється. Графіки змінності доводяться до відома працівників, як правило, не пізніше ніж за один місяць до введення в дію.

Зі змісту п. 13 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку вбачається, що графіки змінності затверджуються при роботі змінами протягом дня (доби). В інших випадках, коли робота не проводиться змінами, але час початку і закінчення роботи не є постійним або вихідні дні надаються «за змінним графіком», передбачене затвердження графіків роботи. Вони складаються на певний проміжок часу, на певний обліковий період, у межах якого повинна бути дотримана встановлена тривалість робочого тижня. У будь-якому разі повинне забезпечуватися дотримання річного балансу робочого часу. Такі графіки доводяться до відома працівників не пізніш як за місяць до введення їх у дію.

Судовими розглядом справи встановлено, що відповідно до п. 1.4 посадової інструкції лікаря-терапевта приймального відділення ОСОБА_1 , затвердженої наказом головного лікаря від 12 лютого 2013 року, лікар-ординатор працює за графіком, затвердженим завідувачем відділенням, заступником головного лікаря лікарні по лікувальній роботі й погодженому з комітетом профспілки лікарні (Том І: а.с. 18-21).

Пунктами 2.22, 2.25 посадової інструкції лікаря-терапевта приймального відділення ОСОБА_1 встановлено, що лікар-ординатор відповідно до завдань відділення лікарні зобов`язаний чергувати по лікарні й у прийомному відділені відповідно до графіка, затвердженому заступником головного лікаря лікарні по лікувальній роботі; працювати за графіком. Зміна графіка роботи допускається тільки за згодою завідувача відділенням і заступника головного лікаря лікарні по лікувальній роботі (Том І: а.с. 19).

Отже, з урахуванням наведенного, судом вірно встановлено, що у приймальному відділенні ДЗ «Дорожня лікарня» ДП «Одеська залізниця» лікарі працювали згідно графіків роботи, затверджених головою комісії з реорганізації Гур`євим А.М.

Ток, зокрема згідно витягу з графіків роботи приймального відділення ДЗ «Дорожня лікарня» ДП «Одеська залізниця» у частині роботи лікаря ОСОБА_1 , підписаного головою комісії з реорганізації ОСОБА_3 , остання повинна була працювати у вересні 2015 року щоденно з 08.00 год. до 11.51 год., окрім вихідних, а саме 1, 2, 3, 4, 7, 8, 9, 10, 11, 14, 15, 16, 17, 18, 21, 22, 23, 24, 25, 28, 29, 30 (Том І: а.с. 23).

При цьому, згідно письмових пояснень позивачки ОСОБА_1 , які вона надала на засіданні профкому 08 вересня 2015 року вбачається, що 01 вересня 2015 року їй подзвонила в.о. завідуючої відділенням Шолох В.Н. і попередила її про те, що вона повинна виходити на роботу щоденно з 08.00 год. до 11.51 год., що спростовує її твердження про те, що вона не була повідомлена про зміну графіку роботи (Том І: а.с. 25-28).

З урахуваннням вищенаведених обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновками районного суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування запису в трудовій книжці про звільнення задоволенню не підлягають, оскільки її звільнення з роботи відповідало вимогам трудового законодавства і матеріали даної справи не спростовують факту здійснення 02 вересня 2015 року прогулу без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що 02.09.2015 року в приймальному відділенні знаходився графік роботи лікарів терапевтів приймального відділення на вересень 2015 року, підтверджений підписом головного лікаря і печаткою Дорожньої лікарні, згідно якого вона повинна була чергувати в вересні місяці: 04, 08, 16, 21 та 24, що може підтвердити ОСОБА_2 , яка сама склала цей графік роботи. При цьому, слід зазначити, що під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_1 подала до суду клопотання, у якому просила апеляційний суд викликати до суду та допитати в якості свідка завідуючу приймальним відділенням Дорожньої лікарні м.Одеси Пшеничну О.Г. (Том І: а.с. 235).

Разом з тим на вказані доводи апелянта слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, представники позивачки ОСОБА_1 адвокат Марченко Н.В. та адвокат Врона А.В. неодноразово зверталися до Головного лікаря Державного закладу «Дорожня лікарня» Державного підприємства «Одеська залізниця» Гур`єва А.М. із Адвокатськими запитами щодо надання належним чином засвідченних копій графіків роботи (чергування) лікаря прийомного відділення - ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 року по 17.09.2015 року (Тов І: а.с. 21, 77).

На Адвокатський запит адвоката Марченко Н.В., Голова комісії з реорганізації - А.М. Гур`єв 30.08.2016 року №03/04 направив на адресу адвоката витяги з графіків роботи приймального відділення державного закладу «Дорожня лікарня ДП «Одеська залізниця» у частині роботи лікаря Бориско Ю.М. за вказаний у запиті період, з якого вбачається, що ОСОБА_1 повинна була працювати у вересні 2015 року щоденно з 08.00 год. до 11.51 год., окрім вихідних, а саме 1, 2, 3, 4, 7, 8, 9, 10, 11, 14, 15, 16, 17, 18, 21, 22, 23, 24, 25, 28, 29, 30 (Том І: а.с. 22-24).

На Адвокатський запит адвоката Врона А.В., В.о. головного лікаря А.М. Гур`єв 27.01.2020 №03/205 надав відповідь, у якій зазначив, що запитувані адвокатом документи щодо роботи лікаря терапевта приймального відділення ОСОБА_1 були надані до суду у якості доказів по цивільній справі №521/379/2016-ц та які досліджувалися судами всіх інстанцій за участю ОСОБА_1 та її представників. Крім того, запитувані документ неодноразово надавалися ОСОБА_1 і на адвокатські запити діючим в її інтересах адвокатам, а вказаний запит не містить правового обгрунтування повторного запитування одних і тих самих документів (Том І: а.с. 78).

З наведенного вбачається, що іншого графіку роботи лікарів терапевтів приймального відділення на вересень 2015 року, ніж той, який надано безпосередньо позивачкою до суду, матеріали справи не місять та сама позивачка до суду не надала.

Статтею 81 ЦПК України передбаено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Більш того, як вже встановлено судами під час розгляду справи №521/379/2016-ц, в судовому засіданні у суді першої інстанції позивачка ОСОБА_1 підтвердила, що 01 вересня 2015 року їй зателефонували з роботи і попередили, що вона повинна виходити на роботу щоденно та працювати з 08.00 до 11.51. Також позивачка 02 вересня 2015 року надала письмові пояснення, в яких визнала факт відсутності її на роботі 02 вересня 2015 року без поважної причини, пообіцяла виправиись.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція при встановленні фактів судовим рішенням у іншій справі має місце лише тоді, коли у ній брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені (ВС/КЦС №761/29966/16-ц від 18 грудня 2019 року).

За таких обставин, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року (справа №521/379/16ц), залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року, яке набрало законної сили, при розгляді даної справи має преюдиціальне значення, оскільки стосується тих саме сторін та правовідносин.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що прогулу 02.09.2015 року не було, оскільки вона не повинна була знаходитись на робочому місці в цей день, спростовується встановленими судом обставинами.

Щодо поданого клопотання ОСОБА_1 про допит при апеляційному розгляді справи свідка ОСОБА_2 - завідуючу приймальним відділенням Дорожньої лікарні м.Одеси, то слід зазначити наступне.

Так, згідно із ч. 2 статті 116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Матерілами справи встановлено, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, ОСОБА_2 неодноразово викликалася до суду в якості свідка (Том І: а.с. 11-112, 162, 177-177 зворот), однак до суду остання так і не зявилася.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції в межах наданих йому повноважень не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про виклик та допит свідка у справі.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», регіональної філії «Одеська регіональна філія «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування запису в трудовій книжці про звільнення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.12.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева