Постанова

Іменем України

13 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 201/1560/20

провадження № 61-5473св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року в складі судді Федоріщева С. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року в складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь 835 847 грн в якості компенсації за незаконне відчуження 1/3 частини спільної квартири.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 12 квітня 2003 року по 17 серпня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . 01 вересня 2004 року ОСОБА_2 був укладений договір із АТЗТ «НВО «Созидатель» № П6-3-7-25 про інвестування житлового будівництва, за умовами якого було проінвестовано придбання квартири АДРЕСА_1 . 15 грудня 2005 року в цей договір було внесено зміни та зазначено додатковими інвесторами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , після чого рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27 квітня 2006 року оформлено право власності на вказану квартиру в рівних долях на зазначених осіб. Вона не надавала згоду на укладення додаткової угоди від 15 грудня 2005 року як дружина ОСОБА_2 , тому вона має право вимагати стягнення компенсації вартості Ѕ частини незаконно відчуженого майна. У зв`язку з тим, що частина незаконно відчуженого майна на корись ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складає 2/3 спірної квартири, внаслідок укладення цього правочину їй було завдано збитків у розмірі вартості 1/3 частини спірної квартири в розмірі 835 847 грн.

Окрім цього позивач просила поновити їй позовну давність з огляду на те, що вона не могла своєчасно звернутися до суду з даним позовом, оскільки використовувала інші способи захисту своїх прав, зокрема, шляхом звернення до суду в межах цивільних справ № 412/15786/2012 року, яка розглядалася протягом 2012-2015 років, та № 2-4574/11, яка розглядалася протягом 2011- 2018 років.

Короткий зміст судових рішень в справі

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що внаслідок укладання договору про інвестування ОСОБА_2 набув право власності на квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя, а внаслідок укладення додаткової угоди - здійснив відчуження майнових прав подружжя, на яке згідно статті 65 СК України потребувалася згода ОСОБА_1 , яку вона не надавала. Вказані обставини свідчать про обґрунтованість позовних вимог.

Разом з тим, у задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску позивачем позовної давності. ОСОБА_1 у травні 2009 року стало відомо про внесення змін у договір про інвестування будівництва від 01 вересня 2004 року шляхом укладення додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року, однак з позовом про стягнення збитків у розмірі вартості 1/3 частини спірної квартири вона звернулася у лютому 2020 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 755/20923/14-ц, від 29 грудня 2020 року в справі № 909/1165/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Стягнення коштів за незаконно відчужене спільне майно подружжя є різновидом поділу майна подружжя. Згідно з частиною другою статті 74 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Таким чином, перебіг позовної давності за вимогами про стягнення компенсації за незаконно відчужене спільне майно почався після розірвання шлюбу між сторонами.

Її попереднє звернення до суду з іншими позовами щодо спірного нерухомого майна є поважною причиною для поновлення позовної давності у цій справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

13 травня 2021 року справа № 201/1560/20 надійшла до Верховного Суду.

08 липня 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 направив відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Частинами першою та другою статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відзив на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 подав до суду касаційної інстанції поза межами встановленого в ухвалі про відкриття касаційного провадження строку (до 11 червня 2021 року), з клопотанням про поновлення чи продовження строку на звернення до суду з відзивом відповідач та його представник не зверталися.

Враховуючи наведене, поданий представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відзив підлягає поверненню без розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 квітня 2003 року по 29 листопада 2011 року.

01 вересня 2004 року між АТЗТ «НВО «Созидатель» та ОСОБА_2 укладено договір № П6-3-7-25 про інвестування житлового будівництва, згідно умов якого ОСОБА_2 зобов`язався прийняти участь в інвестуванні житлового будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а АТЗТ «НВО «Созидатель» - організувати будівництво житлового будинку, ввести в його в експлуатацію та передати ОСОБА_2 у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 площею 101,96 кв. м, розташовану на сьомому поверсі.

15 грудня 2005 року між АТЗТ «НВО «Созидатель», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01 вересня 2004 року про інвестування житлового будівництва, згідно якої інвесторами, крім ОСОБА_2 , визачено також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27 квітня 2006 року оформлено право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору № 6П-3-7-25 від 01 вересня 2004 року та додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року.

19 червня 2006 року на підставі вказаного рішення виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , згідно якого власниками квартири у рівних частках є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Суди встановили, що договір про інвестування житлового будівництва укладено ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 . Уклавши додаткову угоду до договору про інвестування житлового будівництва 15 грудня 2005 року ОСОБА_2 здійснив відчуження майнових прав подружжя, на яке згідно статті 65 СК України, потребувалася згода ОСОБА_1 , яку вона не надавала.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року, в справі № 412/15786/2012, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ПАТ «НВО «Созидатель», виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним додаткової угоди, визнання частково недійсним договору, визнання незаконним та скасування рішення і свідоцтва про право власності, було відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності.

Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі № 2-4574/11 (провадження № 61-5529св18) визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на частку в розмірі 1/3 в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 як спільну сумісну власність.

У порядку поділу спільної сумісної власності поділено право на частку в розмірі 1/3 в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на частку в розмірі 1/6 в праві спільної часткової власності на спірну квартиру за кожним.

Вказана постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 є власниками вказаної квартири у рівних частках, відтак 1/3 частина вказаної квартири, яка належить ОСОБА_2 на праві власності, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки була набута під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. З огляду на викладене, вказана частка підлягає поділу між подружжям в рівних частинах.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди попередніх інстанцій, встановивши обґрунтованість заявлених ОСОБА_1 вимог, відмовили у їх задоволенні з підстав пропуску позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_2 через представника звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності.

Суди встановили, що права ОСОБА_1 як співвласника квартири АДРЕСА_1 були порушені внаслідок укладення між АТЗТ «НВО «Созидатель», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року до договору №П6-3-7-25 від 01 вересня 2004 року, за умовами якої інвесторами за вказаним договором окрім ОСОБА_2 стали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Встановивши, що ОСОБА_1 стало відомо про укладення додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року до договору від 01 вересня 2004 року № П6-3-7-25 про інвестування житлового будівництва у травні 2009 року, а з позовом про стягнення коштів за відчужене спільне майно вона звернулася до суду в лютому 2020 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої заявив представник відповідача в суді першої інстанції, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з цих підстав.

Висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко