Справа № 752/5207/21
Провадження № 2/752/1890/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08.12.2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Солодовник Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Васильківського міського нотаріального округу Київської області Нещасна Тетяна Миколаївни, про визнання недійсним договору дарування,-

в с т а н о в и в:

у лютому 2021 року ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 04.04.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Нещасною Т.М. за реєстровим номером 710, та застосувати наслідки недійсності правочину; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що ОСОБА_3 ніколи не мав наміру укладати договір дарування належної йому квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вказаний договір підлягає визнанню судом недійсним з огляду на те, що відповідач обманним шляхом у 2017 році, користуючись похилим віком позивача та станом його здоров?я, змусила останнього підписати договір дарування спірної квартири замість договору довічного утримання.

В момент укладення оспорюваного договору, позивачу виповнилось повних 80 років, у зв?язку із чим через свій похилий вік, останній мав проблеми із здоров?ям, а тому не міг самостійно ознайомитись із текстом оспорюваного договору. Позивач вважав, що укладає договір довічного утримання.

Внаслідок обману зі сторони відповідача, позивач помилявся щодо правової природи правочину. На час укладення оспорюваного договору позивач за віком та станом здоров?я потребував сторонньої допомоги та підтримки.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Кахно І.А. від 05.032.021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 50-52).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2021 року вжито заходи забезпечення позовних вимог (т. 1 а.с. 53-59).

16.04.2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне (т. 3 а.с. 1-6).

В обґрунтування заперечень зазначено, що позивач ОСОБА_3 є рідним дідусем відповідача ОСОБА_2 . Оскільки ОСОБА_3 перебував у похилому віці та мав проблеми зі здоров?ям, відповідач та члени її родини останні роки здійснювали догляд за позивачем та надавали йому посильну допомогу.

На початку 2017 року позивач для зручності запропонував відповідачу переїхати проживати до нього у квартиру АДРЕСА_1 , відповідач погодилась на його пропозицію, згодом у квітні 2017 року позивач запропонував подарувати квартиру відповідачу. За місяць до укладення оспорюваного правочину позивач самостійно відвідував приватного нотаріуса та консультувався з приводу укладення договору дарування. 04.04.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

Після укладення оспорюваного правочину, відповідач зареєструвалась у спірній квартирі та взяла на себе витрати по утриманню майна, оплаті комунальних послуг, які несе і дотепер.

Позивач безперешкодно проживав у спірній квартирі та користувався нею, відповідач продовжувала здійснити догляд за позивачем.

Перед укладенням оспорюваного договору, у грудні 2016 року позивач вже звертався до нотаріуса для посвідчення заповіту. На жодні психічні розлади не страждав. Мав проблеми зі здоров?ям, однак вони стосувались кардіології.

Зазначено, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач помилявся щодо правової природи вчиненого ним правочину.

30.04.2021 року до суду надійшли письмові пояснення по суті справи від представника позивача, в яких останнім зазначено про наявну сукупність підстав для визнання спірного договору недійсним:

- наявність обману позивача щодо правової природи укладеного спірного договору та можливих правових наслідків;

- відсутність факту прочитання позивачу тексту оспорюваного договору дарування та роз?яснення нотаріусом суті договору;

- похилий вік позивача;

- стан здоров?я позивача та потреба у зв?язку із цим у догляді й сторонній допомозі;

- наявність у позивача спірного житла як єдиного;

- відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором;

- продовження користування позивачем майном, а також проживання у спірній квартирі після укладення договору (т. 3 а.с. 47-51).

11.05.2021 року до суду надійшли письмові пояснення від третьої особи - приватного нотаріуса Васильківського міського нотаріального округу Київської області Нещасної Т.М., в яких остання просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступні обставини. Приватним нотаріусом зазначено, що у березні 2017 року ОСОБА_3 особисто звернувся до приватного нотаріуса на прийом щодо питання посвідчення договору дарування, оскільки вирішив належну йому квартиру подарувати своїй онуці ОСОБА_2 . ОСОБА_3 надано консультацію та роз?яснено, що існують інші види правочинів, однак, останній повідомив, що хоче саме подарувати квартиру. При посвідченні оспорюваного правочину приватним нотаріусом було дотримано всіх вимог чинного законодавства, ОСОБА_3 особисто прочитав проект договору дарування у присутності нотаріуса, неодноразово підтвердив, що дарує вказану квартиру, діяв добровільно та чітко розумів значення своїх дій, а так само чітко розумів умови договору дарування та його правові наслідки, про що поставив особистий підпис у договорі, а також власноруч написав своє прізвище, ім?я та по-батькові (т. 3 а.с. 57).

04.11.2021 року цивільну справу в порядку повторного автоматизованого розподілу справ між суддями передано в провадження судді Шевченко Т.М. (т.3 а.с. 124-126).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.01.2022 року зупинено провадження у справі до визначення правонаступника ОСОБА_3 , який вибув з процесу у зв?язку із смертю (т. 3 а.с. 157).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.06.2022 року поновлено провадження у справі (т. 3 а.с. 159).

До участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_3 , який вибув з процесу у зв?язку із смертю, - ОСОБА_1

08.12.2022 року від ОСОБА_1 надійшла до суду заява про розгляд справи у його відсутність.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається що 04.04.2017 року між ОСОБА_3 , як дарувальником, та ОСОБА_2 , як обдаровуваною, укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області за реєстровим номером 170, за умовами якого дарувальник, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам?яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передав безкоштовно у власність (подарував) обдаровуваній, а обдаровувана прийняла у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 (т. 3 а.с. 58). З пункту 4.4 договору дарування вбачається, що сторонами підтверджено, що: вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їхнім інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і та відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають внутрішній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину й спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені ним.

04.04.2017 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Нещасною Т.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 34602238 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . Наведене вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна від 18.02.2021 № 244974341 (т. 1 а.с. 32).

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що вказаний вище договір дарування від 04.04.2017 року повинен бути визнаний судом недійсним з наступних підстав: - наявність обману позивача щодо правової природи укладеного спірного договору та можливих правових наслідків; - відсутність факту прочитання позивачу тексту оспорюваного договору дарування та роз?яснення нотаріусом суті договору; - похилий вік позивача; - стан здоров?я позивача та потреба у зв?язку із цим у догляді й сторонній допомозі; - наявність у позивача спірного житла як єдиного; - відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором; - продовження користування позивачем майном, а також проживання у спірній квартирі після укладення договору.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

На думку суду, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що в момент вчинення оспорюваного правочину, ОСОБА_3 діяв під впливом обману з боку відповідача.

Посилання ОСОБА_3 у поданому позові на те, що між сторонами було укладено договір довічного утримання є лише його припущеннями.

Крім того, не знайшли в ході судового розгляду справи посилання ОСОБА_3 на те, що внаслідок хвороби очей, він не міг ознайомитись із змістом оспорюваного договору, а текст договору не було прочитано йому нотаріусом в голос. Так, матеріали справи містять копії медичних документів ОСОБА_3 , однак, в розпорядження суду стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, що внаслідок захворювання очей, на яке хворів ОСОБА_3 , останній не міг та був позбавлений можливості ознайомитись із текстом оспорюваного правочину.

Також, у березні 2017 року ОСОБА_3 особисто замовляв та отримував у Комунальному підприємстві Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформаційну довідку від 27.03.2017 № КВ-2017 № 11658 (т. 1 а.с. 15).

Натомість матеріали цивільної справи свідчать про протилежне. Так, про наявність фізичної можливості у ОСОБА_3 ознайомитись із змістом оспорюваного правочину свідчить сам текст правочину; договір дарування підписано ОСОБА_3 у присутності приватного нотаріуса.

Згідно пояснень приватного нотаріуса, у березні 2017 року ОСОБА_3 особисто звернувся до приватного нотаріуса на прийом щодо питання посвідчення договору дарування, оскільки вирішив належну йому квартиру подарувати своїй онуці ОСОБА_2 . ОСОБА_3 надано консультацію та роз?яснено, що існують інші види правочинів, однак, останній повідомив, що хоче саме подарувати квартиру. При посвідченні оспорюваного правочину приватним нотаріусом було дотримано всіх вимог чинного законодавства, ОСОБА_3 особисто прочитав проект договору дарування у присутності нотаріуса, неодноразово підтвердив, що дарує вказану квартиру, діяв добровільно та чітко розумів значення своїх дій, а так само чітко розумів умови договору дарування та його правові наслідки, про що поставив особистий підпис у договорі, а також власноруч написав своє прізвище, ім?я та по-батькові (т. 3 а.с. 57).

Крім того, суд також звертає увагу на те, що у грудні 2016 року, тобто за чотири місяці до укладення оспорюваного правочину, ОСОБА_3 звертався до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Величко О.В. щодо посвідчення заповіту. Відповідно до змісту посвідченого 13.12.2016 року заповіту, текст останнього до підписання був прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 та власноруч підписаний (т. 3 а.с. 39). Вказане свідчить про відсутність проблем із зором у ОСОБА_3 станом на грудень 2016 року.

З урахуванням викладеного, суд надходить до висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір дарування вчинявся ОСОБА_3 під впливом обману з боку відповідача, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, тобто стороною позивача не доведено обставини, на які йдеться посилання у тексті позову, як на підставу позовних вимог, а посилання лише на стан здоров`я, потребу у сторонньому догляді, вік під час перебування у нотаріуса, не є підставою за вищезазначених обставин для визнання недійсними оспорюваного договору дарування.

За вказаних обставин у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Васильківського міського нотаріального округу Київської області Нещасна Тетяна Миколаївни, про визнання недійсним договору дарування, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16 грудня 2022 року.

Суддя: