Номер провадження: 22-ц/813/74/22
Справа № 494/866/19
Головуючий у першій інстанції Дєтков О. Я.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М.,Комлевої О.С.

За участю секретаря - Шлапак А.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Березівського районного суду Одеської області від 07 листопада 2019 року по справі за заявою представника заявника Шевчука Кирила Миколайовича, діючого в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2

-про встановлення факту постійного проживання особи на території України, заінтересована особа - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, -

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА

Короткий зміст позовних вимог

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -адвокат Шевчук К.М. звернувся з заявою та просив встановити факт їх постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1994 року.

Зазначає, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Грузії, у січні 1991 року переїхав разом з сім`єю в Україну, документований був лише паспортом громадянина колишнього СРСР.

Проживає в м. Березівка зі своєю співмешканкою та спільними дітьми та лише 10 червня 1993 року зміг зареєструватися.

ОСОБА_2 народився в Грузії 15 серпня 1988 року, прибув на територію України в неповнолітньому віці та має лише свідоцтво про народження. Через відсутність документів, що посвідчують особу, заявники позбавлені можливості реалізовувати свої права та свободи. У зв`язку з вищевикладеним представник заявників просить суд встановити факт їх постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Проживає в м. Березівка зі своєю співмешканкою та спільними дітьми без реєстрації місця проживання.

Вони приїхали на територію України у січні 1991 року разом з сім`єю та з цього часу проживають на території України.

Через відсутність документів, що посвідчують особу, вони не можуть реалізувати своє право на прийняття громадянства України.

Факт постійного проживання заявників на території України підтверджений рішенням Березівського районного суду від 19 жовтня 2017 року, справа № 494/923/17,провадження № 2-щ/494/72/17, яким встановлено факт постійного проживання брата ОСОБА_3 , яким встановлено факт його прибуття на територію України в січні 1991 року в неповнолітньому віці разом зі своїми родичами, а вони прибули разом з ним.

Посилаючись на те, що встановлення факту проживання на території України їм необхідно для отримання паспорта громадянина України, заявники просили задовольнити заявлені вимоги.

Короткий текст рішення суду першої інстанції

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 07 листопада 2019 року встановлений факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Задовольняючи заявлені вимоги районний уд виходив з того, що свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт проживання заявників на території України з січня 1991 року, а тому районний суд вважав встановленим факт постійного проживання заявників в Україні станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови, якою відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволені заяви посилаючись на порушення суждом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин та спробою уникнути процедури набуття чи прийняття громадянства України згідно ст.9 Закону «Про громадянство України».Одночасно звертає увагу, що удом першої інстанції рішення суду вмотивоване невірним тлумаченням Закону Україну «Про громадянство України».

Судами попередньої інстанції не враховано, що до органів Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України чи для набуття громадянства України заявники не зверталися, отже не використали всі можливості для отримання статусу громадянина України, тому звернення до суду із цією заявою є передчасним.

В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належними чином.

Відповідно до Указу Президента України № 64 від 24.02.2022 року, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2102- ІХ, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року в Україні був введений воєнний стан.

Воєнний стан регулярно продовжується у зв`язку з тим, що агресія проти нашої країни триває.

Незважаючи на відсутність змін до ЦПК , які б відповідали умовам воєнного стану , під час здійснення правосуддя судова колегія вважає, що чинні процесуальні норми для дієвого здійснення павосуддя в умовах воєнного стану не повинно:

-порушувати вимоги ст.6 Конвенції про справедливий суд;

-забороняється скорочення чи прискорення будь яких форм судочинства в умовах воєнного стану.

В своїй заяві представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокат Шевчук К.М. просить справу слухати в його відсутності.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті

В силу частини 2 ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутністю за наявності заяви заявників про розгляд справи за їх відсутністю.

Відповідно до ч.5 ст.258 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги приходить до наступного.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України").

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів:

-постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року;

-постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із статтею 3 Закону України "Про громадянство" громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінюються на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, помилково дійшов висновку про доведеність заявниками належними та допустимими доказами факту постійного їх проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року .

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народились у Грузії, що підтверджується паспортом та свідоцтвом про народження (а.с.9-15).

На підтвердження своїх доказів надано рішення Березівського районного суду одеської області від 19.10.2017 року щодо встановлення факту постійного проживання на території Україним ОСОБА_3 , довідки щодо проживання ОСОБА_2 на території Березівки.

Суд першої інстанції взявши до уваги докази, які не містять інформацію постійного проживання заявників на території України станом, як на 24 серпня 1991 року так і на 13 листопада 1991 року .

Заявники не виконали ухвалу Одеського апеляційного суду від 16.12.2020 року щодо надання доказів, котру отримали 14.01.2021 року не надали належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, або відомостей які б давали суду апеляційної інстанції витребувати їх самостійно.

Довідка від 02.06.2019 року Депутата Березівської міської ради С.М. Козаченко щодо проживання ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 не може бути беззаперечним доказом проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року оскільки не містить інформації часу такого проживання.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 19.10.2017 року у справі № 494/923/17 не може бути покладено в основу оскаржуваного рішення, оскільки в ньому встановлювались факти щодо іншої особи.

Пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_6 допитані в судовому засіданні самі по собі не можуть бути прийняті до уваги оскільки носят узагальнюючий характер щодо проживання заявників на території України з січня 1991 року без інформації щодо місця такого проживання такого проживання та підстав.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що не можливо встановити факт постійно проживання заявників на території України станом на 1991 рік на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання, а тому районний судом першої інстанції суперечить вимогам ст.76-80 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18).

З врахуванням зазначеного та у відповідності до вимог ст.376 ЦПК України, судова колегія приходить до висновку,що судом першої інстанції порушені вимоги матеріального та процесуального права так як заявником не було доведено свої вимоги, не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, а тому рішення судоу першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволені заяви про втановлення факту щодо постійного прождивання на території України.

Керуючись ч. 13 ст.7, ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 07 листопада 2019 року скасувати та прийняти постанову.

Заяву представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Шевчук Кирила Миколайовича про встановлення факту постійного проживання особи на території України, заінтересована особа - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда

О.С.Комлева