Справа № 183/1605/19
№ 2/183/144/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д. І.,

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.

за участю:

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики ,-

в с т а н о в и в:

14 березня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою суду від 19 березня 2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви - надання документів, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

08 квітня 2019 року ОСОБА_3 усунув недоліки позовної заяви, надав до позовної заяви документи, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Ухвалою суду від 20 травня 2019 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

24 липня 2019 року представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 надав до суду відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 05 червня 2020 року закрите підготовче провадження, призначений судовий розгляд справи по суті.

09 вересня 2020 року представник відповідачів звернувся до суду з заявою про застосування наслідків пропуску позовної давності.

На обґрунтування вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 12 жовтня 2016 року, у відповідності до договорів позики грошових коштів, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тарасюк О.О. та укладені між ним, ОСОБА_3 та відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , відповідачі отримали на умовах позики грошові кошти, кожен по 103 400,00 грн., що на час укладенні договорів становило еквівалентом 4 000,00 доларів США, які зобов`язалися повернути в доларах США до 31.12.2017 р.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 свої зобов`язання за договорами не виконали, грошові кошти не повернули, що є підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до п. 1 Договорів позики, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк до 31.12.2017 р., при зміні курсу долара США сторони будуть проводити розрахунки по узгодженому ними курсу. Якщо сторони не дійдуть до згоди у визначення курсу, то вони будуть проводити розрахунки згідно курсу продажу банком долару США, встановленого ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» на день повернення відповідної суми позики.

Пунктами 3,7,8 Договорів визначено, що; сума позики має бути повернута в доларах США; у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку у розмірі 60%, у суму 62 040,00 грн., що на момент укладення цього договору, згідно розрахунку по курсу 25,83 грн. за 1 долар США (узгоджений обома сторонами) є еквівалентом суми 2 400,00 доларів США від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен наступний рік прострочення виконання.

В зв`язку з наведеним, ОСОБА_3 , посилаючись на вимоги ст.ст. 1047-1049 ЦК України, просив суд:

-стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики від 12.10.2016 р. у загальній сумі 6 400,00 доларів США, що складається з: основної заборгованості за договором позики в сумі 4 000,00 доларів США, неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором в сумі 2 400,00 доларів США;

-стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики від 12.10.2016 р. у загальній сумі 6 400,00 доларів США, що складається з: основної заборгованості за договором позики в сумі 4 000,00 доларів США, неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором в сумі 2 400,00 доларів США;

-стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на його користь судові витрати.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не з`явився, в своїй заяві просив суд розглядати справу за його відсутності, просив суд задовольнити вимоги.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позов визнали частково посилалися на те, що позика була надану у гривні, а не у доларах США, тому, позика підлягає поверненню саме у грошовій одиниці України та становить 103 400,00 грн. В той же час, відповідачем ОСОБА_4 за договором були здійснені певні платежі за договором, а саме 2 500,00 грн. та 500 грн. Що стосується неустойки, то в задоволенні зазначеної частини вимог належить відмовити, застосувавши наслідки пропуску позовної давності.

Суд, заслухавши відповідача, представника відповідача, дослідивши надані учасниками справи письмові докази, дійшов такого висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, 12 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем та ОСОБА_1 , як позичальником був укладений договір позики грошових коштів. (далі за текстом - Договір позики).

У відповідності до п. 1 Договору позики, позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в розмірі 103 400,00 грн., що на момент укладення цього договору, згідно розрахунку по курсу 25,85 грн. за 1 долар США (узгоджений обома сторонами) є еквівалентом суми 4 000,00 доларів США, далі - суму позики, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк до 31 грудня 2017 року.

При зміні курсу долара США сторони будуть проводити розрахунки по узгодженому ними курсу. Якщо сторони не дійдуть до згоди у визначення курсу, то вони будуть проводити розрахунки згідно курсу продажу банком долару США, встановленого ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» на день повернення відповідної суми позики. Підписами на цьому договорі Сторони підтверджують факт передачі - отримання грошей.

Пунктом 3 Договору позики визначено, що сума позики має бути повернута в доларах США.

Розпискою від 12.10.2016 р. ОСОБА_1 на підтвердження договору позики підтвердила факт отримання нею від ОСОБА_3 грошову суму 4 000,00 доларів США.

Також, судом встановлено, що 12 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 , як позикодавцем та ОСОБА_4 , як позичальником був укладений договір позики грошових коштів. (далі за текстом - Договір позики).

У відповідності до п. 1 Договору позики, позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в розмірі 103 400,00 грн., що на момент укладення цього договору, згідно розрахунку по курсу 25,85 грн. за 1 долар США (узгоджений обома сторонами) є еквівалентом суми 4 000,00 доларів США, далі - суму позики, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк до 31 грудня 2017 року.

При зміні курсу долара США сторони будуть проводити розрахунки по узгодженому ними курсу. Якщо сторони не дійдуть до згоди у визначення курсу, то вони будуть проводити розрахунки згідно курсу продажу банком долару США, встановленого ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» на день повернення відповідної суми позики. Підписами на цьому договорі Сторони підтверджують факт передачі - отримання грошей.

Пунктом 3 Договору позики визначено, що сума позики має бути повернута в доларах США.

Розпискою від 12.10.2016 р. ОСОБА_5 на підтвердження договору позики підтвердив факт отримання ним від ОСОБА_3 грошову суму 4 000,00 доларів США.

Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір.

У визначені ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За приписами ч.ч.1,2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц та від 05 листопада 2020 року у справі № 531/251/19.

Суд не приймає як допустимий доказ сплати позивачу грошових сум у розмірі 2 500,00 грн. та 500 грн., оскільки з наданої розписки та грошового переказу неможливо встановити, хто є платником коштів, хто є отримувачем коштів, та за якою угодою чи яким зобов`язанням сплачуються зазначені грошові кошти.

Оскільки відповідачами не надано належних та допустимих доказів того, що суми позики були повернуті ними позикодавцю у визначений договором, суд приходить до переконання, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь позивача належить стягнути, з кожного окремо грошові кошти за договорами позики у грошовій одиниці, яка визначена у договорах позики - в гривні України, але з урахуванням еквівалента іноземної валюти - долара США, на дату винесення судом рішення.

Як зазначалося вище, відповідачі, як позичальники отримали грошові кошти в розмірі 103 400,00 грн., що на момент укладення договору є еквівалентом суми 4 000,00 доларів США, а пунктом 3 Договору позики визначено, що сума позики має бути повернута в доларах США.

Згідно офіційного курсу НБУ на 18.04.2022 р., курс долара США по відношенню до гривні становить 29,25 грн. за 1 долар США.

Таким чином, заборгованість за договором позики кожного відповідача становить 117 000,00 грн. (4 000,00 долара США х 29,25 грн.).

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_3 в зазначеній частині підлягають частковому задоволенню, та з кожного з відповідачів на користь позивача належить стягнути по 117 000,00 грн. заборгованості за договорами позики.

Крім того, у відповідності до п. 7 договорів позики від 12.10.2018 р., які укладені позивачем з відповідачами, у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку у розмірі 60%, у суму 62 040,00 грн., що на момент укладення цього договору, згідно розрахунку по курсу 25,83 грн. за 1 долар США (узгоджений обома сторонами) є еквівалентом суми 2 400,00 доларів США від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен наступний рік прострочення виконання.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тут слід наголосити, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки договорами позики був визначений строк виконання - 31 грудня 2017 року, вимоги про стягнення неустойки повинні були заявлені у строк один рік, тобто до 31 грудня 2018 року.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення неустойки за договорами 14.03.2019 р., тобто, після спливу позовної давності за зазначеними вимогами, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення сум неустойки за договорами позики належить відмовити.

За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що з кожного з відповідачів на користь позивача належить стягнути по 1 170,00 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

Встановлено, що 02.03.2019 р. між ОСОБА_3 та адвокатом Шостаковим С.М. укладено договір № 02/03-ЦС/Б/19 про надання правової допомоги.

11.02.2019 р. адвокатом надано погодинний розрахунок вартості професійної правничої допомоги за договором про надання правової допомоги від 02.03.2019 р., наданої ОСОБА_3 по цивільній справі про стягнення боргу за договором позики, а саме, в розмірі 5 000,00 грн.

У відповідності до квитанції від 02.03.2019 р., ОСОБА_3 сплатив адвокату Шостакову С.М. за договором від 02.03.2019 р. - 5 000 грн.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вже зазначалося, рішенням позовні вимоги задоволені частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

В той же час, у своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови). Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови).

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд дотримується позиції у постановах КГС ВС від 07.08.2018 року у справі № 916/1283/17, від 30.07.2019 у справі № 902/519/18, згідно яких у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Крім того, Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14.11.2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 10.10.2019 у справі № 909/116/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Для підтвердження наведеної позиції Верховний Суд звертається до критеріїв, які застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В той же час, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанови КГС ВС від 27.11.2020 у справі № 911/4242/15, від 12.11.2020 у справі № 910/3233/18).

Згідно приписів ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з аналізу судових рішень Верховного Суду, сторона у справі, крім заяви про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, поданої відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 126 ГПК України, має право подати заперечення щодо розподілу (співмірності) судових витрат (постанова КГС ВС від 03.10.2018 у справі № 910/23017/17, додаткова постанова КГС ВС від 27.06.2018 у справі № 911/1803/17).

Зокрема з аналізу судової практики Верховного Суду (постанови КГС ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18) слідує, що якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд звертає увагу (постанова КГС ВС від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17), що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

В той же час суд звертає увагу, що відповідачем клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи не подавав, зокрема заперечення щодо розподілу (співмірності) судових витрат, а тому враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, суд не вправі вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Оскільки представником позивача підтверджений обсяг наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що з відповідачів на корить позивача належить стягнути з кожного по 2 500,00 грн. витрат на правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274, 276, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 11 жовтня 2016 року в розмірі 117 000,00 грн. (сто сімнадцять тисяч грн. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 11 жовтня 2016 року в розмірі 117 000,00 грн. (сто сімнадцять тисяч грн. 00 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 3 670,00 грн. (три тисячі шістсот сімдесят грн. 00 коп.) грн., які складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 170,00 грн., витрат на правничу допомогу в розмірі 2 500,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 3 670,00 грн. (три тисячі шістсот сімдесят грн. 00 коп.), які складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 170,00 грн., витрат на правничу допомогу в розмірі 2 500,00 грн.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 27 квітня 2022 року.

Суддя Д.І. Городецький