КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 359/670/20
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1425/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьменка Валерія Олексійовича на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року (суддя Муранова-Лесів І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними,

встановив:

у січні 2020р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу у сумі 563 310грн та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 13 січня 2018 року він надав відповідачу грошові кошти у сумі 12 000 доларів США та 6 450 доларів США строком до 19 грудня 2018р., на підтвердження чого відповідачем власноруч в присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було написано дві розписки.

Позивач стверджував, що відповідач свої зобов`язання згідно договору у вказані в боргових розписках строки не виконав, хоча він неодноразово звертався до нього з вимогою повернути грошові кошти.

Позивач зазначав, що в розписці від 13 січня 2018р на суму 12 000 доларів США та в розписці від 13 січня 2018р. на суму 6 450 доларів США зазначені всі умови, передбачені законом для договору позики, а оскільки відповідач відмовляється повертати кошти, то сума заборгованості за договорами позики підлягає стягненню в судовому порядку. Загальна сума боргу складає 18 450 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 13 січня 2018р. становить 524 718 грн.

Крім того, позивач вважав, що на суму основного боргу повинні нараховуватися три відсотки річних та інфляційні втрати, тому просив стягнути з відповідача 3 % річних у сумі 17 078,49грн та інфляційні втрати 21 513,44грн.

У червні 2020 р. ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсними договорів позики, укладених 13 січня 2018р. між ним та ОСОБА_1 на суму 12 000 доларів США та 6 450 доларів США.

Відповідач зазначав, що вказані договори позики укладені під тиском з боку позивача, який примусив його написати розписки, погрожуючи йому звільненням через виявлені недоліки в роботі. Відповідач стверджував, що написанню розписок 13 січня

2018р. передувала конфліктна ситуація, що виникла за місцем роботи, ОСОБА_1 , будучи його керівником, погрожуючи звільненням та подальшим зверненням до правоохоронних органів, змусив його написати розписки, відповідно до яких він нібито отримав від ОСОБА_1 суму коштів в борг. Зважаючи на свій психічний стан, погрози з боку ОСОБА_1 , він повною мірою не усвідомлюючи значення своїх дій, написав розписки 13 січня 2018р. При цьому жодних коштів отримано ним не було.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено. Визнано недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13 січня 2018 року на суму 12000 доларів США та 6450 доларів США.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кузьменко В.О. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги за первісним позовом та відмовити в повному обсязі в задоволенні зустрічного позову.

Представник позивача посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції наданим доказам, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник позивача зазначає, що написані особисто ОСОБА_2 розписки про отримання в борг грошових коштів на сумі 12 000 доларів США та 6 450 доларів США є належними і допустимими доказами на підтвердження факту укладання договору позики та виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення боргових сум.

Представник позивача вважає, що у відзиві на позовну заяву відповідач фактично не заперечував наявного боргового зобов`язання, а лише не погоджувався із розміром відшкодування за прострочення зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України, так як зазначав, що інфляційні втрати не підлягають стягненню, якщо боргове зобов`язання визначене у іноземній валюті.

Також представник позивача вважає суперечними висновки суду першої інстанції щодо відсутності волевиявлення відповідача на укладення правочину, так як ґрунтуються виключно на припущеннях і відображають позицію відповідача, який вже після ініціювання судового спору про примусове стягнення боргу через два роки, заявив вимогу про визнання правочинів недійсними з підстав насилля.

Представник позивача зазначає, що відсутність закінчень та складів в словах при написанні є графологічною особливістю конкретної людини, яка не може трактуватись як наявність або відсутність фізичного чи психологічного впливу в певний момент, зокрема під час написання розписки. Суд не врахував той факт, що й сам ОСОБА_2 підтвердив складання розписок ним особисто. В судовому засіданні чітко прочитав, що там написано без жодних похибок та вагань.

Крім того, представник позивача стверджує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що написання розписок ніяким чином не пов`язано з трудовою діяльністю відповідача, оскільки на момент написання розписок на підтвердження отримання позики від позивача, відповідач був звільнений. Отже, ніякого тиску в цій частині на нього здійснюватися не могло. Слід також звернути увагу, що ОСОБА_2 з приводу насилля чи застосування до нього протиправного впливу не звертався до правоохоронних органів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Пісоцька О.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, отриманих в ході судового розгляду. Крім того, за текстом апеляційної скарги відсутнє будь-яке посилання чи обґрунтування стосовно того, які саме докази, на які суд послався в своєму рішенні, є неналежними та недопустимими.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Кузьменка В.О., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача та його представників - адвокатів Пісоцької О.А. та Гнатенка О.А., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, призначивши судову комісійну почеркознавчу експертизу, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 13 січня 2018 року ОСОБА_2 в присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 написані дві розписки, в яких він зазначив, що отримав в борг від ОСОБА_1 12 000 доларів США та 6 450 доларів США, які зобов`язався повернути до 19 грудня 2018р. (с.с. 18-19).

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені викладені у позові обставини, оскільки відсутні належні і допустимі докази передачі ОСОБА_1 в борг ОСОБА_2 зазначених у розписках від 13 січня 2018 року грошових коштів.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що характер написання розписок, їх зміст, відсутність закінчення слів, нерозбірливість свідчать про те, що правочини вчинені проти справжньої волі відповідача, внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку позивача та присутніх під час складання розписок осіб.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та не ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_2 посилався на те, що оспорювані договори позики від 13 січня 2018 року були укладені ним внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку ОСОБА_5 , який погрожував його звільнити та звернутися до правоохоронних органів у зв`язку із виявленими у його роботі фінансовими проблемами, а тому просив визнати їх недійсними на підставі ч.1 ст.231 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №299/1523/16-ц за зустрічним позовом про визнання розписки недійсною, з огляду на те, що така розписка була написана під диктовку та психологічним тиском, викладено таку правову позицію щодо застосування статті 231 Цивільного кодексу України: «Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 Цивільного кодексу України позивач має довести: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.»

У підтвердження обставин, викладених у зустрічному позові, ОСОБА_2 заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для встановлення того факту чи виконаний рукописний текст у розписках від 13 січня 2018 року під впливом збиваючих факторів у вигляді фізичного або психічного тиску. При цьому, ОСОБА_2 не заперечував, що розписки написані ним, написані під диктовку, на них стоїть його підпис.

Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що перелік питань, які просив поставити перед експертами відповідач, відсутні у орієнтовному переліку рекомендованих питань та за своєю суттю є правовими питаннями, які можуть бути вирішені судом на підставі оцінки досліджених доказів.

Не погодившись з висновком суду першої інстанції, ухвалою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року за клопотанням представника відповідача - адвоката Пісоцької О.А. у справі була призначена судова комісійна почеркознавча експертиза.

Згідно висновку експертів за результатами проведення судової комісійної почеркознавчої експертизи, складеного 21 січня 2022 року за № 31022-31025/21-32 експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, рукописний текст розписки від 13.01.2018, що починається та, відповідно, закінчується словами «г. Киев 13.01.2018…. …. ОСОБА_2 », складеної від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 (про отримання в борг 12 000 доларів США), виконаний ОСОБА_2 під впливом на процес письма якихось тимчасових збиваючих факторів природного характеру, до яких могли належать, як внутрішні (хвилювання, стрес, тощо/зокрема ймовірним виконанням даних почергових об`єктів під психологічним тиском або під диктовку), так і зовнішні (незручна поза пишучого, фізична/м`язова/втома, тощо), без навмисної зміни власного почерку; рукописний текст розписки від 13.01.2018, що починається та, відповідно, закінчується словами «г. Киев 13.01.2018…. …. ОСОБА_2 », складеної від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 (про отримання в борг 6 450 доларів США), виконаний ОСОБА_2 під впливом на процес письма якихось тимчасових збиваючих факторів природного характеру, до яких могли належать, як внутрішні (хвилювання, стрес, тощо/зокрема ймовірним виконанням даних почергових об`єктів під психологічним тиском або під диктовку), так і зовнішні (незручна поза пишучого, фізична /м`язова/втома, тощо), без навмисної зміни власного почерку.

Отже, висновок судової комісійної експертизи не є категоричним, а відтак не підтверджує, що спірні розписки були написані ОСОБА_2 виключно під

психологічним тиском.

У частині першій та другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Будь-яких інших доказів у підтвердження своїх доводів, що спірні розписки були написані під психологічним тиском та погрозами, ОСОБА_2 суду надано не було.

При цьому допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_6 підтвердив, що ОСОБА_2 писав розписки під диктовку, був схвильований, однак не зазначав у його присутності, що він пише розписки під психологічним тиском та погрозами, за допомогою до свідка не звертався.

Крім того, необхідно враховувати, що після написання розписок 13 січня 2018 року ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу погроз ОСОБА_1 та його примусу до написання розписки не звертався, свою вимогу про визнання договорів недійсними з підстав психологічного тиску заявив через два роки після написання розписок, подавши зустрічний позов на вимогу ОСОБА_1 про повернення боргу.

Також під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_2 був звільнений з роботи до написання розписок.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції, що волевиявлення ОСОБА_2 у момент написання розписок не було вільним і на нього здійснювався психологічний тиск, зроблений на припущеннях, що суперечить положенням ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не надано належних та достатніх доказів у підтвердження обставин, які є підставою для визнання недійсними договорів позики від 13 січня 2018 року на підставі ч. 1 ст. 231 ЦК України, тому відсутні правові підстави для визнання недійсними договорів позики від 13 січня 2018 року, а відтак зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою,

оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

Згідно змісту наданих позивачем розписок вбачається, що ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 кошти в сумі 12 000 та 6 450 доларів США та зобов`язався їх повернути в повному обсязі до 19 грудня 2018 року.

Розписки написані у присутності двох свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Таким чином, у розписках, написаних відповідачем 13 січня 2018 року, підтверджено боржником, як отримання грошових коштів, так і їх розмір і обов`язок їх повернути, та зазначена дата їх повернення, тобто викладені істотні умови договору позики.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом

мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як було зазначено вище, колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_2 про укладення спірних договорів позики під психологічним тиском ОСОБА_1 , не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Доводи ОСОБА_2 про те, що договір позики є безгрошовим і він не отримував у борг грошові кошти у ОСОБА_1 за розписками від 13 січня 2018 року обґрунтовувались показаннями свідків, що суперечить положенням статті 1051 ЦК України та змісту договорів позики, та написаних відповідачем розписок.

Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не оцінив зміст розписок про отримання грошових коштів у борг від 13 січня 2018 року і дійшов безпідставного висновку, що ОСОБА_2 не були отримані грошові кошти у позику.

При цьому суд першої інстанції не врахував, що оригінали розписок знаходяться у позивача, були надані суду першої інстанції для огляду, про що судом зроблена відмітка на копіях розписок, які містяться у матеріалах справи, та не спростовується відповідачем (а.с. 18, 19).

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено, що між сторонами виникло боргове зобов`язання.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається з розписок від 13 січня 2018 року, відповідач отримав позику в іноземній валюті - 12 000 доларів США та 6 450 доларів США.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення боргу, ОСОБА_1 просив стягнути борг у гривні на курсом НБУ на день написання розписок, не дивлячись на те, що грошове зобов`язання було визначено у доларах США.

Враховуючи, що саме позивач визначає свої позовні вимоги, визначення позивачем суми боргу у гривні за курсом НБУ станом на 13 січня 2018 року (день отримання позики) у розмірі 524 718грн не суперечить нормам матеріального права, є правом позивача і не порушує прав та інтересів відповідача, колегія суддів вважає, що вказана обставина не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу, як про це зазначає відповідач.

Під час судового розгляду відповідач не заперечував, що борг не повернув, а відтак позовні вимоги про стягнення боргу у сумі 524 718грн підлягають задоволенню.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї правової норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

За змістом розписок, ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг до 19 грудня 2018 року, однак свого зобов`язання не виконав, тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення з боржника 3% річних від простроченої суми є правомірними.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 524 718грн, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 20 грудня 2018 року до 18 січня 2020 року (як зазначено у позовній заяві), що становить 396 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 524 718грн х 396 день х 3 : 100 : 365 = 17 078грн 49коп.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19) зазначено, що "оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти".

Враховуючи, що позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення боргу у національній валюті за курсом станом на день отримання грошових коштів у борг (13 січня 2018 року), а не на день платежу, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат від суми заборгованості за 2019 рік є правомірними і підлягають задоволенню.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування? статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення").

У разі, якщо погашення боргу не відбувалося, правильним є розрахунок, згідно з яким залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць розрахункового періоду перемножений послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та поділений на 100 %. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, віднімається основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

У позовні заяві наведений розрахунок інфляційних втрат, загальний розмір яких за 2019 рік позивач просить стягнути у розмірі 21 513,44грн.

Відповідачем наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат спростований не був, тому колегія суддів вважає, що вказані вимоги підлягають задоволенню.

Отже, загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, становить 563 310грн.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги та апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягають задоволенню, відповідач повинен відшкодувати позивачу понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у сумі 5 633грн 20коп. та за подання апеляційної скарги у сумі 10 972грн 05 коп., а всього 16 605 грн. 25 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьменка Валерія Олексійовича задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, у зустрічному позові ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає у АДРЕСА_2 , борг у сумі 563 310грн та судові витрати у сумі 16 605грн 25коп., а всього 579 915грн 25коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 січня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк