Провадження № 2/344/599/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря Герлан Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

в позові вказано, що 19 грудня 2019 року між позивачем та Відповідачем-1 укладено договір купівлі продажу квартири, згідно з умовами якого ОСОБА_2 продав, а позивач ОСОБА_1 купив 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 . Даний правовстановлюючий документ є дійсним, його не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним. Даний факт підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В день підписання договору купівлі-продажу, Відповідач-1 пообіцяв, що протягом місяця всі зареєстровані в даному будинку особи добровільно знімуться з реєстрації місця проживання в уже на той час житлі позивача. Втім, взяті на себе зобов`язання, Відповідач-1 не виконав, що підтверджується довідкою №25851 від 29 червня 2021 року про зареєстрованих житловому приміщення осіб за даними муніципального реєстру м. Івано-Франківська. На контакт відповідачі не виходять, тобто врегулювати даний спір в позасудовому порядку неможливо, чим порушуються права власника. Місце їх проживання на даний час не відоме.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Позивачем та представником позивача подано заяви про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, відзив на позов чи його заперечення не подавали.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Оскільки відповідачів повідомлено про судовий розгляд у спосіб, що визначений законом, тому правові наслідки за відсутність в судовому засіданні, невиконання процесуальних обов`язків процесуальним законом повністю покладено на відповідачів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено наступні обставини.

Позивачем надано суду інформацію №264866978 з реєстру речових прав, відповідно до якої право власності на будинок по АДРЕСА_1 складає 1/2 частки.

Отже позивач не є одноосібним власником спірного будинку та виключно за власною волею не вирішує самостійно без іншого власника питання реалізації речового права як одноособовий титульний власник.

Також за змістом інформації №264866978 та договору купівлі-продажу позивачем не доведено, що будинок поділено на частини.

Відповідно до наданої безпосередньо позивачем довідки відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідно до п.7 договору купівлі-продажу ОСОБА_5 є співвласником відповідного будинку.

Отже позивачем не доведено правових підстав для визнання співвласника будинку таким, що втратив право користування його власністю.

Відповідно до п.7 договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 мають право на особистий сервітут (проживання).

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже на час вчинення договору за участі позивача, йому - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 було повідомлено представником продавця ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 мають право на особистий сервітут (проживання) на спірну квартиру.

Таким чином пояснення позивача за позовом та зміст договору містять взаємно суперечливу інформацію про обставину користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 спірною квартирою.

Однак відповідно до ст.1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Отже юридично вірогідними є положення п.7 договору купівлі-продажу, а не пояснення позивача за змістом позову про те, що йому продавцем було обіцяно зняти відповідачів з реєстрації.

Разом з цим неправдивими є відповідні пояснення позивача про те, що продавець на час укладення договору обіцяв зняти відповідачів з реєстрації в квартирі, оскільки відповідно до змісту договору його укладено представником продавця, а не продавцем особисто.

Відповідно до постанови Верховного Суду в справі № 761/20452/17 для визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом обов`язковим є доведення факту непроживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин.

Однак позивачем не доведено факт непроживання відповідачів понад встановлені строки без поважних причин.

При цьому один з відповідачів зазначений в договорі купівлі-продажу як співвласник будинку, що взагалі виключає можливість визнання його таким, що втратив відповідне право користування.

Відповідно до постанови Верховного Суду в справі і № 564/1009/19, оскільки, укладаючи договір купівлі-продажу квартири, продавець і покупець зберегли право відповідача на проживання у ній, ці умови договору згідно зі статтями 526, 629 ЦК України є обов`язковими до виконання.

Крім цього у відповідному рішенні Верховного Суду вказано, що «Враховуючи те, що відповідач не втратила право проживання у придбаній позивачем квартирі, а сам по собі факт набуття права власності не може бути підставою для позбавлення права на житло, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не може бути визнаною такою, що втратила право користування спірною квартирою з підстав, зазначених у позові».

Так, в договорі за участі позивача та відповідача вказано на попередження покупця про те, що сервітут - право користування річчю належить відповідачам, а також в договорі купівлі-продажу не вказано на припинення сервітуту відповідачів та про зняття їх з реєстрації в спірній квартирі.

Саме на таких умовах відповідачем особисто вчинено договір.

Отже позов спрямовано позивачем на невиконання умов його договору і прийнятого відповідачем зобов`язання особисто.

Крім цього в постанові Верховного Суду від 24/12/2020 в справі № 369/6361/15-ц, провадження № 61-7233св19 вказано, що відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином зняття особи з реєстрації здійснюється в безспірному порядку на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування майном.

Отже позивачу не гарантовано право на звернення до суду з позовом про зняття відповідачів з реєстрації.

Крім цього в прохальній частині позовної заяви відсутня інформація про визначення органу виконання рішення в частині зняття відповідачів з реєстрації. Однак на час ухвалення судового рішення вирішенню підлягає питання щодо його виконання. При цьому не може бути ухвалено судове рішення, яке заздалегідь не може бути виконано, оскільки обов`язковість виконання судових рішень є загальною засадою правосуддя за змістом Конституції України та ЦПК України.

Крім цього з 2 червня 2005 року в України чинний Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», положення якого спрямовано саме на недопущення створення ситуацій безпритульності осіб.

Отже позивачу не належить право на порушення прав відповідача на користування спірним житлом.

В ч.1 ст.12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.2 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч.3 ст.12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч.2 ст.13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч.5 ст.81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч.7 ст.81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

В ст.17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживання правами, передбаченими в конвенції.

Під зловживанням правом у аспекті п.3 ст.35 конвенції ЄСПЛ розуміє у звичайному значенні, прийнятому загальною теорією права, зокрема, факт, що володілець права здійснює його поза призначенням упереджено (рішення від 15.09.2009 у справі «Mirolubovs and Others v. Latvia», заява №798/05, п.62).

Відповідно до ч.3 ст.2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства належить неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Mirolubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

Положення ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямовані на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

Отже позивач не довів правові підстави для припинення права сервітуту відповідачів, а також правову підставу визнання співвласника речі таким, що втратив право користування його власністю.

Таким чином суд не є засобом для будь-яких осіб в порушенні прав відповідачів на користування їх єдиним житлом.

За змістом судового рішення Верховного Суду сама по собі обставина придбання позивачем майна не є правовою підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування єдиним житлом.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

У Х В А Л И В :

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.