КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 року місто Київ

справа № 757/51692/19-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В., повний текст рішення складено 13 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та стягнення пені,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь штрафні санкції у вигляді пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 26 вересня 2018 року по 26 вересня 2019 року:

за договором №SAMDN7165 від 13 вересня 2012 року у розмірі 10698,15 Євро;

за договором №SAMDN6107 від 04 січня 2012 року у розмірі 67452 долари США;

за договором №SAMDN9288 від 28 березня 2011 року у розмірі 43800 доларів США;

за договором №SAMDN106 від 04 січня 2012 року у розмірі 56940 доларів США.

В мотивування вимог посилався на те, що він є клієнтом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі депозитних договорів: №SAMDN7165 від 13 вересня 2012 року, №SAMDN6107 від 04 січня 2012 року, №SAMDN9288 від 28 березня 2011 року та №SAMDN6106 від 04 січня 2012 року.

Вказував, що навесні 2014 року у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було заблоковано, нарахування відсотків припинено.

Зазначав, що з метою отримання належних коштів та нарахованих по ним відсотків він неодноразово звертався до відповідача із проханням повернути належні йому кошти та нараховані відсотки, але законні вимоги позивача банком виконані не були.

Вказував, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2016 року йогопозов до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь 1200,28 Євро та 19659,15 доларівСША.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2017 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2016 року було скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2017 року скасовано, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2016 рокузалишено в силі.

Посилався на те, що 18 вересня 2019 року вінзвернувся до банку із пропозицією про добровільне виконання рішення Оболонського районного суду містаКиєва від 24 жовтня 2016 року у справі №756/14826/15-ц.

Вказував, що у пропозиції ним було запропоновано банку, протягом 10 днів після її отримання, виконати рішення суду та повідомили, що за таких умов ми відмовимось від будь-яких подальших претензій до банку, у тому числі й від стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Листом №20.1.0.0.0/7-190918/994 від 23 вересня 2019 рокубанк відмовив у задоволенні його пропозиції виконати у добровільному порядку рішення суду, яке набрало законної сили.

У зв`язкуіз цим, він звернувся до суду із позовом про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового забов'язання з АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 130000 грн. - пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за депозитними договорами: №SAMDN7165 від 13 вересня 2012 року, №SAMDN6107 від 04 січня 2012 року, №SAMDN9288 від 28 березня 2011 року та №SAMDN6106 від 04 січня 2012 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення залишити без змін.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що тлумачення статті 651 ЦК України свідчить, що договір може бути розірваний на підставі рішення суду в разі, якщо він не розірваний за згодою (домовленістю) сторін або внаслідок односторонньої відмови від договору.

Вказував, що суд першої інстанції задовольняючи позов частково, не врахував, що договори банківського вкладу були розірвані на вимогу вкладника (тобто, внаслідок односторонньої відмови від договорів) у жовтні 2015 року.

Зазначав, що суд першої інстанції неправомірно стягнув з відповідача пеню, що була нарахована позивачем на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період, коли споживчі правовідносини між сторонами депозитного договору були вже припинені у зв`язку з розірванням договорів банківських вкладів.

Посилався на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахований висновок Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 щодо відсутності споживчих правовідносин між сторонами (вкладником та банком) після дати розірвання депозитного договору.

21 листопада 2022 року від представника позивачадо суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та просив оскаржуване судове рішення залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення пені, але оскільки сума пені значно перевищує розмір сум утримуваних коштів, суд на підставі ч.3 ст.551 ЦК України вважав за можливе її зменшити до 130000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено чотири депозитних договори:

№SAMDN7165 від 13 вересня 2012 року на суму вкладу 977,00 Євро, з процентною ставкою 7,25% річних;

№SAMDN6107 від 04 січня 2012 року на суму вкладу 6160,00 доларів США;

№SAMDN9288 від 28 березня 2011 року на суму вкладу 4000,00 доларів США, з процентною ставкою 7,25% річних;

№SAMDN6106 від 04 січня 2012 року на суму вкладу 5200,00 доларів США.

Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території АР Крим, рахунки позивача було безпідставно заблоковано відповідачем, нарахування відсотків було припинено.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2016 року у справі №756/14826/15-ц позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 1200,28 Євро та 19659,15 доларівСША.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2017 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2016 року було скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2019 рокурішення Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2017 року скасовано, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2016 рокузалишено в силі.

18 вересня 2019 року позивач звернувся до банку із пропозицією про добровільне виконання рішення Оболонського районного суду містаКиєва від 24 жовтня 2016 року у справі №756/14826/15-ц.

У пропозиції позивачем було запропоновано банку, протягом 10 днів після її отримання, виконати рішення суду та повідомили, що за таких умов він відмовиться від будь-яких подальших претензій до банку, у тому числі й від стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Листом №20.1.0.0.0/7-190918/994 від 23 вересня 2019 року банк відмовив у задоволенні пропозиції ОСОБА_1 виконати у добровільному порядку рішення суду, яке набрало законної сили.

Звертаючись до суду з даним позовом,позивач посилався на те, що не повертаючи грошові кошти за вимогою вкладника, відповідач не виконав покладених на нього зобов`язань та позбавив позивача права користуватись належним йому майном, а тому АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повинен сплатити на його користь пеню на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Згідно з п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику крім суми вкладу також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за наданому останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договором банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківських рахунок» глави 72 ЦК України, як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунку відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Отже, зміст поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий розмір відплатності відповідного договору.

Тобтообов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює від платності договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не можу бути врахована вбазі нарахування пені відповідно до приписів частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15 сформувала висновок про те, що до спірних правовідносин споживачафінансових послуг та банку вразі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та погодилася з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 28вересня 2016 року у справі №180/1179/15-ц та від 13 березня 2017 у справі №761/14537/15-ц, та не вбачала підстав для відступу від них.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2022 року в справі №757/63364/19.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення позивачу банківських вкладів та відповідних відсотків, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2016 року у справі №756/14826/15-ц, з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь позивача було стягнуто відсотки у розмірі 223,28 Євро (1200,28 євро (присуджено) - 977 євро (вклад) та 4299,15 доларів США (19659,15 доларів США (присуджено) - 15360,00 доларів США (сума вкладів у доларах США).

Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14.

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення чи філії не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

Встановивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов`язання відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.3 ст.551 ЦК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, враховуючи тривале та безпідставне невиконання відповідачем законних вимог позивача та рішення суду, що набрало законної сили, враховуючи недобросовісну поведінку банка, який навіть після набрання законної сили рішення суду про стягнення вкладів та відсотків, продовжив ігнорувати законні вимоги позивача про повернення належних йому вкладів, продовжував використовувати на власну користь неповернуті активи позивача, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, яку просить стягнути ОСОБА_1 за період з 26 вересня 2018 року по 26 вересня 2019 року до 130000, 00 грн. (приблизний гривневий еквівалент сум присуджених відсотків (223,28 Євро та 4299,15 доларівСША).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції задовольняючи частково позов, не врахував, що договорибанківського вкладубули розірвані на вимогувкладника (тобто, внаслідок односторонньої відмови від договорів) у жовтні 2015 року, а тому нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є неможливим, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Нормами законодавства та умовами депозитних договорів дійсно передбачено процедуру розірвання депозитного договору. За цією процедурою вкладник, маючи намір отримати від банку свій вклад, повинен звернутися до банку з відповідною заявою, а банк, зі свого боку, повинен протягом двох днів після отримання ним заяви вкладника про його намір забрати з банка свої кошти, повинен такі кошти йому виплатити. Після цієї процедури договір може вважатися розірваним або таким, що припинив свою дію.

Відповідно до умов договорів вони є діючими до моменту виплати клієнту вкладу та відсотків.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Тому само по собі звернення позивача у жовтні 2015 року з заявою до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про розірвання договорів не може свідчити про їх договірне розірвання адже їх дія припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом з відсотками, що належать до сплати відповідно до умов договору.

До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2022 року у справі №202/5076/19.

Доказів того, що договори банківського вкладу були розірвані у судовому порядку матеріли справи не містять, а добровільне їх розірвання з боку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» так і не відбулось. При цьому, банком на виконання рішення у справі №756/14826/15-ц 16 грудня 2019 року були перераховані кошти у розмірі 497185,37 грн. та 4834,79 грн., отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення пені за період з 26 вересня 2018 року по 26 вересня 2019 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував висновок Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки правовідносини між сторонами в даній справі є іншими, ніж у справі №320/5115/17, а тому не підлягають застосуванню у цій справі.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо порушення судом першої інстанції положень частини третьої статті 551 ЦК України щодо обчислення пені, яка нараховується на підставі частини п`ятої статті 10 Закону №1023-ХІІ, а також не містить доводів щодо розміру пені, який присуджено до стягнення.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: