Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5516/21 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 31 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/5516/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2022 року, яке ухвалено суддею Коваленко В.П.

в с т а н о в и в:

Позивач у жовтні 2021 року звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 15.10.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Неборачко І.В., зареєстрований у реєстрі за №2353. Обґрунтовуючи вимоги послалася на те, що вказаний правочин є фіктивним, оскільки на момент укладення оспорюваного договору між нею та відповідачем ОСОБА_2 існували договірні відносини згідно розписки про позику. Крім того, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04.06.2021 у справі №159/6218/20 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 26216 дол. США. В зв`язку з чим позивач вважає, що відповідач, будучи обізнаною про наявність судового провадження про стягнення з неї заборгованості, маючи боргові зобов`язання, вчинила фраудаторний правочин, спрямований не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на приховання цього майна від виконання у майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання перед позивачем шляхом його реалізації.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив та не перевірив усі докази щодо порушення її прав, оскільки на момент вчинення оспорюваного договору було порушено боргове зобов`язання відповідача ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 . Суд не врахував, що відповідач мала можливість здійснити продаж спірної квартири з метою погашення заборгованості перед позивачем. Однак, з метою уникнення матеріальної відповідальності вона здійснила відчуження належного їй майна квартири АДРЕСА_1 на користь своєї тітки ОСОБА_3 . Таким чином мало місце вчинення фіктивного правочину. Вважає, що при розгляді справи суд фактично усунувся від здійснення правосуддя, що призвело до безпідставної відмови у задоволенні позову.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.

Позивач надіслала заяву про розгляд справи без її участі, доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечила, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за її відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

У відповідності до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог виходив з підстав недоведеності позивачем того факту, що спірний договір, укладений без наміру створення правових наслідків, є фіктивним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як встановлено під час розгляду справи, 24.05.2017 відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача позику в розмірі 20000,00 дол. США на термін 5 років для власного користування та по закінченню вказаного терміну зобов`язалась повернути всю суму боргу в повному обсязі.

Крім цього, згідно вказаної розписки ОСОБА_2 зобов`язувалась щомісячно виплачувати відсотки в розмірі 1,75% від загальної суми боргу та зобов`язувалась щомісячно повертати позивачу по 150 доларів США в якості погашення боргу.

В подальшому відповідач збільшила суму позики відповідно до розписки від 01.09.2017 на 3000,00 дол. США терміном на один рік під 1,75 % та зобов`язувалась виплачувати щомісячно проценти.

З письмової розписки від 19.03.2020 року встановлено, що відповідач ОСОБА_2 станом на 19.03.2020 підтвердила факт позики 24.05.2017 у ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 20000,00 доларів США та 05.03.2020 року коштів в сумі 2427,00 доларів США.

Відповідач зобов`язувалась повернути всю суму в розмірі 22427 доларів США через чотири роки та щомісячно сплачувати відсотки в розмірі 1,75% від загальної суми боргу.

Письмовою розпискою від 20.10.2019 року відповідач підтвердила наявність заборгованості перед позивачем у зв`язку з порушенням попередніх домовленостей від 24.05.2017 та борг у розмірі 22500,00 доларів США.

З лютого 2020 року відповідач ОСОБА_2 перестала здійснювали платежі за договором позики, з жовтня 2020 року ухилялась від спілкування з позивачем, на зв`язок не виходила.

Вказані обставини підтверджені рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04.06.2021 у справі № 159/6218/20, яким позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, пред`явлений до суду 01.12.2020, задоволено частково та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_4 борг в розмірі 26216,00 дол. США. Рішення набрало законної сили та перебуває на стадії примусового виконання.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На час розгляду справи заборгованість за договором позики ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 не погашена.

15 жовтня 2020 року ОСОБА_2 як дарувальник та ОСОБА_3 як обдарована уклали Договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

21 вересня 2021 року Ковельськиим відділом ДВС у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Львів) відкрито виконавче провадження № 68895418 з примусовому виконання рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області № 159/6218/20 від 04.06.2021.

Позивач зазначає, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами; сторони не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; дії сторін договору дарування направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст. 718 ЦК).

Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч,3 ст. 13 ЦК) є недійсними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції ч.3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 здійснила безоплатне відчуження належного їй майна, знаючи про наявність невиконаного зобов`язання перед позивачем, розуміючи, що на належне їй нерухоме майно може бути звернуто стягнення шляхом реалізації цього майна, передбачила негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики, а тому оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на приховання цього майна від виконання у майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання перед позивачем шляхом його реалізації. Крім того, відповідач ОСОБА_2 не довела будь-якими доказами наявність у неї іншого майна, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за договором позики.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про недоведеність позивачем факту укладення відповідачем фіктивного договору, оскільки на момент вчинення оспорюваного правочину, інформації щодо наявності заборони відносно нерухомого майна не було.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. У зв`язку з чим з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі по 1135,00 грн. з кожної.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Неборачко Іриною Віталіївною, зареєстрований в реєстрі №2353.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 1135 грн. з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді