СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/22147/21

пр. № 2/759/1082/22

31 жовтня 2022 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.

за участю секретаря - Багінської І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили права користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

28.09.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втритили право коритсування житлом, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 являються сином та невісткою, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - онуками позивача. У вказаній квартирі відповідачі прописані з 2009 року, однак вже більше 10 років в ній не проживають, а саме з квітня 2010 року. Доказом того, що відповідачі тривалий час не проживають, є те що згідно відмітки в закордонному паспорті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 останній прибув в аеропорт м. Сідней, Автралія та не залишав країни. В паспорті ОСОБА_3 ,вона разом із дітьми 14.12.2010 року прибули в аеропорт м. Сідней, Австралія та в подальшому не залишали країну.

З огляду на вищевикладене просить суд визначити відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.10.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відповідь на відзив.

Станом на дату розгляду справи на адресу суду відзиву від відповідачів не надходило. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідача та/або позивач до суду не подавали.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

При цьому суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло № 1950 від 13.12.2005, квартира яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної приватної власності по Ѕ ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с. 11).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.12.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М., спадкоємецею майна ОСОБА_6 , є його дружина ОСОБА_1 та спадщина складається з Ѕ частини квартири під АДРЕСА_1 (а.с.12).

Згідно атка про фактичне не проживання особи від 28.08.2021 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 відповідачі в спірній квартирі тривалий час не проживають (а.с.7).

Як вбачається з копії закордонного паспорта ОСОБА_2 , серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 останній прибув в аеропорт м. Сідней, Австралія та не залишав країни (а.с.22-26).

З закордонного паспорта ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 остання разом з дітьми: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 14.12.2010 року прибула в аеропорт м. Сідней, Австралія та в подальшому не лашилали країну (а.с.14-21).

Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд враховує правову позицію, яка викладена в постанові ВСУ по справі № 6-158цс14, згідно з якою право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Як вбачається з позовної заяви, відповідачі не проживають у вищевказаній квартирі з 2010 року, оскільки добровільно виїхали до постійного місця проживання до Австралії. Зазначена обставина підтверджується актом про фактичне не проживання особи, яким підтверджено, що останні за місцем реєстрації не проживають, а отже втратили інтерес до вказаного житлового приміщення.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

А отже, виходячи з аналізу вказаних положень законів, обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в вказаному випадку на її матір та батька.

Відповідно до ч. 2-3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Таким чином, неповнолітній ОСОБА_5 , який на момент реєстрації у спірній квартирі був малолітньою особою, не мав права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набув право користування житлом за місцем проживання з батьками, з якими він проживав.

Судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_5 був зареєстрований у спірній квартирі за місцем проживання своїх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Таким чином, право користування житловим приміщенням неповнолітнього ОСОБА_5 на момент реєстрації в спірній квартирі є похідним від права їх батьків.

Застосовуючи вищевказані норми матеріального права, суд враховує роз`яснення надані Пленумом Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року. Зокрема, в тій частині, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

За таких обставин, враховуючи, що відповідачі не проживають у вказаній квартирі понад один рік і переїхали проживати до іншого місця проживання до Австралії, не є її власниками, а існування реєстрації відповідачів в квартирі позивача обмежує її право власності, суд вважає, що досліджені судом докази свідчать про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили права користування жилим приміщенням- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) такими, що втратили право користування житлом, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Журибеда