Справа №: 345/1309/22
Провадження №: 2/0343/382/22
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2022 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської області в складі:

головуючого судді Лицура І.М.,

секретаря судових засідань Бойків В.П.,

з участю адвокатів Найди К.В. та Барана В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Долина Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 216 000,00 грн. страхового відшкодування як грошову компенсацію за шкоду, спричинену втратою годувальника, та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивував тим, що він є батьком ОСОБА_2 , який загинув 27.06.2021 року внаслідок тілесних ушкоджень, отриманих у дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 26.06.2021 року близько 23:44 год. в с.Максимівка по вул. Центральній Калуського району Івано-Франківської області, під час якої ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2103», державний номерний знак НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 . На момент вчинення ДТП відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/0077231. 27 червня 2021 року за фактом вчинення ДТП було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000074 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Згідно вимог закону обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини. 27.07.2021 року відповідача було повідомлено про настання страхового випадку та заявлено вимогу про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок втрати годувальника для особи з інвалідністю в розмірі 216 000, 00 грн. Вказана сума є мінімально гарантованим розміром страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника для особи з інвалідністю та становить 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законом на день настання страхового випадку. На підтвердження вказаних вимог відповідачу надано документи про перебування його на утриманні сина, а саме: довідку № 30/03-11 від 16.07.2021 року про перебування на утриманні, довідку № 452 про отримання ним соціальної допомоги в зв`язку з інвалідністю 3 групи та акт від 16.07.2021 року, що засвідчує факти потреби та факт перебування на утриманні. Таким чином, він має право на відшкодування шкоди у зв`язку з втратою сина, на день смерті якого перебував на його утриманні, оскільки є особою з інвалідністю 3 групи, з 2018 року отримує відповідну соціальну допомогу, проживав разом з сином, вів з ним спільне господарство. Однак, відповідач не відшкодував йому шкоду, заподіяну внаслідок втрати годувальника для особи з інвалідністю, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом.

Представник відповідача ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» згідно довіреності № 08-03-05/11-22 від 24.01.2022 року (зворотна сторона а.с. 104) адвокат Баран В.В. подав відзив на позовну заяву про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи (а.с. 108-112), в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . При цьому зазначив, що представником позивача адвокатом Мелехом Д.О. до ПАТ «НАСК «Оранта» було подано заяву про виплату страхового відшкодування, пов`язану зі смертю ОСОБА_2 внаслідок ДТП, що сталася 26.06.2021 року. У відповідності до п. «е» ч. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника до заяви додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. ПАТ «НАСК «Оранта» двічі листами від 05.08.2021 року та 18.11.2021 року повідомляло адвоката ОСОБА_4 про те, що для встановлення страховиком факту перебування на утриманні необхідно надати довідку з Пенсійного фонду України про призначення пенсії по втраті годувальника або у разі її відсутності довідку про доходи потерпілого ОСОБА_2 за останні 12 місяців, що передували даті смерті. Однак, такі документи надані страховику не були. Між ПАТ «НАСК «Оранта» та представником позивача Мелехом Д.О. 18.02.2022 року укладено угоду про припинення зобов`язання переданням відступного, відповідно до якої ПАТ «НАСК «Оранта» зобов`язалося виплатити ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 32 000,00 грн. як компенсацію моральної шкоди, заподіяної смертю його сина ОСОБА_2 . В даній справі позивач стверджує, що перебував на утриманні свого загиблого сина, однак не наводить жодних достовірних доказів на підтвердження того, що безробітний ОСОБА_2 надавав йому допомогу та доказів про розмір цієї допомоги. Також до позову не долучено доказів того, що ця допомога була основним і постійним джерелом засобів до існування для позивача. ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності і станом на січень-червень 2021 року її розмір становив мінімальний прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність. При цьому, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід менший від встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Отже, позивач, який одержував пенсію на час смерті сина, міг би бути визнаний його утриманцем, якщо б частка заробітку останнього, що припадала на нього, була б основним і постійним джерелом його існування, однак доказів цього не надано. За таких обставин заявлений позов є безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити.

В судовому засіданні представник позивача згідно ордера на надання правничої допомоги серії ВС № 1143537 від 18.05.2022 року (а.с. 20) адвокат Найда К.В. позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача адвокат Баран В.В. в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, обгрунтувавши свої заперечення аргументами, викладеними у відзиві. При цьому вказав, що позивач отримував соціальну допомогу в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, а його син був безробітним, тому фактично не міг утримувати батьків. Позивачем не надано жодних доказів щодо заробітку померлого ОСОБА_2 , який був основним та постійним джерелом його існування. Відсутні також докази того, що позивач звертався за призначенням пенсії по втраті годувальника до відповідних органів. Таким чином, позивачем не доведено потребу в матеріальній допомозі, факт перебування на утриманні сина ОСОБА_2 та надання останнім такої допомоги, що була основним і постійним джерелом існування позивача й мала стабільний характер, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з ч. 35.1 ст. 35 вказаного Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до ч. 27.2 ст. 27 цього ж Закону, страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Пунктом «є» ч. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено перелік обов`язкових документів, які додаються до заяви про страхове відшкодування, якщо потерпілий заявляє вимогу про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника, а саме: документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.

Згідно ч. 1 ст. 1200 Цивільного кодексу України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були і його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

За положеннями ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Така ж норма міститься і в ст. 38 Закону «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України в постанові від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи. Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

В постанові від 18.04.2018 року у справі № 165/325/17 Верховний Суд вказав, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

В п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що встановлення факту перебування на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування, одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування заявника була допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Отже, непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування.

Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 06.07.1987 року (а.с. 25), батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що 26.06.2021 року близько 23:44 год. в с.Максимівка по вул. Чорновола, 37 Калуського (Долинського) району Івано-Франківської області водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2103», державний номерний знак НОМЕР_1 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень помер наступного дня ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 01.07.2021 року (а.с. 24).

За фактом ДТП відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, 26.06.2021 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000074 (а.с. 33).

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу марки «ВАЗ 2103», державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок дії якого загинув ОСОБА_2 , була застрахована в ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»згідно полісу № АТ/0077231 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 18.05.2021 року, строк дії договору до 17.05.2022 року (а.с. 90).

22 липня 2021 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_4 повідомив ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»про настання страхового випадку та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування (а.с. 22,23).

Листом № 09-02-22/1-04/7069 від 05.08.2021 року (а.с. 37) відповідач повідомив представника ОСОБА_1 адвоката Мелеха Д.О. про необхідність надання додаткових документів для встановлення факту перебування на утриманні, а саме: довідки про доходи потерпілого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за останні 12 місяців, а також лікарське свідоцтво про смерть.

На обгрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що за життя сина він був на його утриманні та мав право на таке утримання, оскільки досяг пенсійного віку встановленого законом, є особою з інвалідністю 3 групи, а тому підпадає під дію п. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України та має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина. Крім того, на день смерті ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав разом з батьками.

На підтвердження вказаних фактів позивачем надано довідку № 30/03-11 від 16.07.2021 року, видану старостою Лолинського старостинського округу Вигодської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області (а.с. 28), згідно якої ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня смерті був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 разом з батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , які були на його утриманні.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 1102930 від 30.03.2018 року (а.с. 29), позивачу встановлено 3 групу інвалідності загального захворювання повічно.

Як вбачається з довідки № 452 від 15.07.2021 року, виданої Управлінням соціального захисту населення Калуської РДА Івано-Франківської області (а.с. 31), позивач отримує державну соціальну допомогу інвалідам 3 групи в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Згідно з довідкою № 30/03-11 від 16.07.2021 року (а.с. 28), виданою Лолинським старостинським округом Вигодської селищної ради Івано-Франківської області, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ним проживали та були на його утриманні його мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пенсіонер, та батько ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , пенсіонер.

Однак, суд критично оцінює фактичні дані, що містяться в цій довідці, оскільки вони нічим не підтверджені.

Так, допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_7 , яка є старостою с.Лолин Калуського району Івано-Франківської області та підписала вказану довідку, пояснила, що їй особисто невідомо про те, що ОСОБА_1 перебував на утриманні свого померлого сина ОСОБА_2 , а спірну довідку вона склала зі слів секретаря, яка знає цю родину і повідомила, що син позивача працював за кордоном, а коли приїздив додому, то возив батьків по лікарнях, купляв медикаменти й продукти.

Також суд критично оцінює акт про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні від 16.07.2021 року (а.с. 34), долучений позивачем до матеріалів справи, оскільки він не містить реквізитів, необхідних для отримання статусу офіційного документа, зокрема відсутні дані про особу, що склала цей акт, не вказано в чому полягало утримання померлим ОСОБА_2 своїх батьків, відсутні анкетні дані осіб, що підтверджують факт утримання, а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та їх підписи, а тому даний акт не може бути визнаний судом належним та допустимим доказом.

Тим більше, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 вказали, що жодних актів, в тому числі і спірного, вони не складали не підписували.

При цьому суд не приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_6 , яка є дружиною позивача та матір`ю померлого ОСОБА_2 , про те, що син працював за кордоном, отримував високий дохід і тим самим утримував її та позивача, оскільки вони є голослівними, нічим не підтверджені та спростовуються копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 від 06.04.2018 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 36), з якого вбачається, що він 26.12.2019 року повернувся в Україну і більше за кордон не виїжджав.

Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає встановленим той факт, що дохід позивача не був меншим від встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що він звертався за призначенням пенсії по втраті годувальника та що доходи його померлого сина ОСОБА_2 були основним та постійним джерелом його існування, оскільки сам тільки факт проживання їх за однією адресою не свідчить про перебування на утриманні.

За таких обставин, враховуючи, що під час розгляду справи в порушення вимог ст. 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що він перебував на утриманні свого сина ОСОБА_2 , який загинув в дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 26.06.2021 року, надання останнім матеріальної допомоги, яка була основним і постійним джерелом існування позивача та мала постійний характер, суд прийшов до висновку, що заявлений позов є безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, ст. 202 Сімейного кодексу України, ст. 1200 Цивільного кодексу України, ст.ст. 22,27,35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 38 Закону «Про пенсійне забезпечення», керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення страхового відшкодування відмовити в зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду в 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , що проживає за адресою: Івано-Франківська область Калуський район с.Лолин, РНОКПП: НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Долинським РВ УМВС в Івано-Франківській області 20.01.1998 року.

Відповідач: ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», що знаходиться за адресою: 02081, м.Київ вул. Здолбунівська, 7-Д, .

Суддя:

Повний текст судового рішення виготовлено 21.12.2022 року.