КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6374/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 року місто Київ

справа № 759/16457/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2021 року про повернення заяви без розгляду, постановлену під головуванням судді Коваль О.А. у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу Святошинського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Авіатор-17» заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційні втрати та 3% річних ,-

В С Т А Н О В И В:

23 жовтня 2018 року Святошинським районним судом міста Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСББ «Авіатор-17» заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційні втрати та 3% річних.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з заявою, в якій просила:

поновити їй строк для подачі заяви про скасування судового наказу;

скасувати судовий наказ виданий Святошинським районним судом міста Києва 23 жовтня 2018 рокупро стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСББ «Авіатор-17» заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційні втрати та 3% річних.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу Святошинського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року повернуто без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати вказану ухвалу суду та постановити нову, якою скасувати судовий наказ.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно повернув заяву без розгляду, посилаючись на те, що вона викладена не українською мовою, обмеживши ОСОБА_1 у доступі до правосуддя.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник стягувача ОСББ «Авіатор-17» у судовому засіданні апеляційного суду просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.1 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.2-6 ст.170 ЦПК України заява про скасування судового наказу подається в суд у письмовій формі.

Заява про скасування судового наказу має містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника для фізичних осіб - громадян України; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника боржника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) наказ, що оспорюється; 5) зазначення про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувача.

Заява підписується боржником або його представником.

До заяви про скасування судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника боржника, якщо заява подається таким представником; 3) клопотання про поновлення пропущеного строку, якщо заява подається після спливу строку, передбаченого частиною першою цієї статті.

У разі подання неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу суддя постановляє ухвалу про її повернення без розгляду не пізніше двох днів з дня її надходження до суду.

Постановляючи ухвалу про повернення заяви без розгляду, суд першої інстанції виходив, у тому, числі з того, що до поданої суду заяви у серпні 2021 року ОСОБА_1 не додано документ, що підтверджує сплату судового збору та клопотання про поновлення пропущеного строку.

Проте, колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновкомсуду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з заявою про скасування судового наказу виданого Святошинським районним судом міста Києва 23 жовтня 2018 рокупро стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСББ «Авіатор-17» заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційні втрати та 3% річних.

В прохальній частині заяви, заявник просила поновити їй строк для подачі заяви про скасування судовогонаказу виданого Святошинським районним судом міста Києва 23 жовтня 2018 року.

Крім того, у п.п.8, 9 додатків до апеляційної скарги заявником було зазначено: квитанція про сплату (доплату) судового збору на суму 11 грн.; належним чином завірена копія квитанції про сплату судового збору на суму 105,10 грн., направленої на адресу суду 30 листопада 2020 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись у грудні 2020 року до суду з заявою про скасування судового наказу Святошинського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року додала до неї оригінал квитанції №5 від 30 листопада 2020 року про сплату судового збору у розмірі 105,10 грн. (а.с.35).

Вподальшому ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року заяву ОСОБА_1 було повернуто без розгляду.

В матеріалах справи на а.с.65 міститься квитанція про доплату судового збору у розмірі 11 грн.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а тому дійшов помилкового вимнокву про те, що до поданої суду заяви у серпні 2021 року ОСОБА_1 не додано документ, що підтверджує сплату судового збору та клопотання про поновлення пропущеного строку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом виключити з мотивувальної частини висновок суду про те, що до поданої у серпні 2021 року заяви ОСОБА_1 не додано документ, що підтверджує сплату судового збору та клопотання про поновлення пропущеного строку.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення заяви без розгляду, оскільки заява про скасування судового наказу викладена не державною українською мовою, виходячи з наступного.

Також, відповідно до частини першої статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Частиною першою статті 10 Конституції України встановлено, що державною мовою в Україні є українська мова.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа №10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов'язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п'ята статті 10 Конституції України).

Частинами першою, третьою статті 14 та статтею 6 Закону України «Про засади мовної політики» встановлено, що державною мовою України є українська мова, а сторони, які беруть участь у справі, подають письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють (ч.3 ст.9 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЦПК України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, учасники судового процесу які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, проте процесуальні документи мають бути подані лише державною мовою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 31 жовтня 2022 року у справі №160/27610/21, ухвалах від 07 червня 2019 року у справі №826/10114/17, від 03 вересня 2020 року у справі №826/6286/17, від 29 жовтня 2020 року у справі №815/1958/16 та від 07 грудня 2020 року у справі №138/132/20.

Вимоги щодо викладення документа процесуального характеру державною (українською) мовою викладені, зокрема, в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 11-955зі19 (9901/98/19) та від 12 лютого 2020 року у справі № 9901/12/20 (П/9901/12/20).

Оскільки заява про скасування судового наказу подана ОСОБА_1 у серпні 2021 року викладена російською мовою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заяву слід повернути без розгляду.

Щодо посилання представника заявника на те, що учасник справи має право викладати документи російською мовою, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що гарантування у судочинстві використання російської та інших мов національних меншин України цілком узгоджується з Європейською хартією регіональних мов або мов меншин, ратифікованою Законом України від 15 травня 2003 року №802-IV.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що забезпечення рівності прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою, гарантування права громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють, не означають абсолютного права сторони (учасника справи) подавати відповідні процесуальні документи мовою, якою вона володіє, якому кореспондує безумовний обов'язок суду приймати такі документи до розгляду. Законом України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» передбачено, що при застосуванні положень Хартії заходи, спрямовані на утвердження української мови як державної, її розвиток і функціонування в усіх сферах суспільного життя на всій території України, не вважаються такими, що перешкоджають чи створюють загрозу збереженню або розвитку мов, на які відповідно до статті 2 цього Закону поширюються положення Хартії.

Отже, передбачена законодавством України вимога щодо подання процесуальних документів державною мовою не є звуженням прав ОСОБА_1 та її представника чи дискримінацією останніх за мовною ознакою, оскільки на законодавчому рівні закріплені державні гарантії щодо надання послуг перекладача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, оскаржувана ухвала підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини висновок суду про те, що до поданої у серпні 2021 року заяви ОСОБА_1 не додано документ, що підтверджує сплату судового збору та клопотання про поновлення пропущеного строку. В решті ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2021 року - змінити.

Виключити з мотивувальної частини висновок суду про те, що до поданої у серпні 2021 року заяви ОСОБА_1 не додано документ, що підтверджує сплату судового збору та клопотання про поновлення пропущеного строку.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: