Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/70/18-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2022 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Кононихіної Н.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Корнєйчук О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 287/70/18-ц,

найменування (ім`я) сторін:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Білокоровицька сільська рада Олевського (Коростенського) району Житомирської області,

вимоги позивача: про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування, рішення сесії недійсними,

Виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

Позивач ОСОБА_1 30.03.2018 року звернулася до суду з позовом, а 17.12.2018 року надала до суду уточнену позовну заяву, у якій просить поновити строк оскарження свідоцтва про право на спадщину від 28.08.2007 року, договору дарування від 19 вересня 2007 року, рішення Білокоровицької сільської ради № 37 від 2011 року; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину від 28.08.2007 року, виданого Олевською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1519 зареєстрованого в Коростенському міжміському бюро технічної інвентаризації в книгу № 139, внесеного в реєстр прав власності на нерухоме майно; визнати недійсним та скасувати укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування від 19 вересня 2007 року житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори Лугіною О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1660; визнати недійсним та частково скасувати Рішення виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради № 37 від 14.06.2011 року, в частині виділення ОСОБА_4 житлового будинку в АДРЕСА_1 , та видачі ордеру ОСОБА_4 для отримання житла на даний будинок; звільнити її від сплати судового збору, як особу, що постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, відповідно до ЗУ «Про судовий збір».

У обґрунтування позову зазначено, що після смерті спадкодавця за законом, відкрилася спадщина, на належну спадкодавцю частку житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 26.08.2016 року по №279/3794/16 ц, позивачці визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її батька - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

28 жовтня 2016 року вона звернулась з заявою про прийняття спадщини після смерті батька до Олевської державної нотаріальної контори. Під час виготовлення технічної документації в органах БТІ, довідалась, що ніби 21 серпня 2007 року було зареєстроване Рішення Олевського районного суду від 06.08.2007 року за позовом ОСОБА_2 , за яким право власності на весь житловий будинок АДРЕСА_1 визнано за її дідусем ОСОБА_6 . Зазначає, що даний будинок складається з двох окремих частин, окремих особових рахунків, одна з яких належала батькові позивачки - ОСОБА_5 , інша дідові ОСОБА_6 .

06.03.2017 року, з метою з`ясування, хто є власником будинку, вона звернулася до реєстраційних органів, та отримала Інформаційну довідку згідно якої вбачається, що власником будинку вцілому є ОСОБА_3 . Позивачка зазначає, що зважаючи на це, достаменно їй стало відомо тільки 06.03.2017 року, що був укладений оспорюваний договір дарування, тому просить суд в поновленні строків позовної давності в частині оскарження договору дарування, так як вважає, що даний строк пропущений нею з повних причин.

13.03.2017 року, позивачка звернулась з відповідною заявою, щодо надання їй рішення Олевського районного суду від 06.08.2007 року, за яким довідалась, що позов ОСОБА_2 до Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомир області було задоволено та визнано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Білокоровичі Олевського району Житомирської області.

В подальшому, використовуючи Рішення Олевського районного суду, ОСОБА_2 виготовила технічну документацію на весь будинок та провела його державну реєстрацію, та в подальшому подарувала його своїй дочці ОСОБА_3 , чим позбавила позивачку частини будинку, належної її батькові ОСОБА_5 .

В подальшому позивачка звернулась з апеляційною скаргою на Рішення Олевського районного суду від 06.08.2007 року, так як порушувались її спадкові права. Як наслідок, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 04.07.2017 року апеляційну скаргу було задоволено: рішення Олевського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2007 року скасовано і ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до Білокоровицької сільської ради кого району Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.08.2016 року позивачці був визначений додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_5 . Після чого вона звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_5 до Олевської державної нотаріальної контори.

Звернувшись до державного нотаріуса Олевської державної нотаріальної контори з відповідними документами щодо оформлення своїх спадкових прав після смерті свого батька ОСОБА_5 , нотаріусом позивачці було відмовлено в зв`язку з тим, що даний спірний житловий будинок вцілому зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 .

В ході розгляду справи, позивачка довідалась, що спірний житловий будинок був Рішенням Білоровицької сільської ради № 37 від 14.06.2011 року переданий громадянину ОСОБА_4 .

Позивачка вважає, що так як скасовано право власності за ОСОБА_6 , на підставі якого оформлювала свої спадкові права ОСОБА_2 , відповідно і подальше укладення договору дарування доньці ОСОБА_3 є незаконним, в тому числі подальша передача та виділення данного будинку Бровицькою сільською радою гр. ОСОБА_4 підлягає скасуванню. В зв`язку з вищевикладеним, позивачка вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав з цим позовом.

Відповідачка ОСОБА_2 відповідно до ст. 178 ЦПК України подала до суду відзив, зі змісту якого вбачається, що доводи позивача, зазначені в позовній заяві та його вимоги слід вважати необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав:

06 серпня 2007 року на її користь, тобто ОСОБА_2 Олевським районним судом було винесене рішення про визнання права власності за її померлим батьком ОСОБА_6 , на підставі якого зважаючи на відсутність правовстановлюючих документів вона вступила у спадщину.

На час будівництв та користування будинком її батьком ОСОБА_6 органи, які уповноважені здійснювати видачу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, визначалися відповідно до положень Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадитьея реєстрація будинків та домоволодінь в містах і селищax міського типу Української PCP, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського PCP 31 січня 1966 року. Згідно абзаців 3-4 пункту 3.3. Листа Вищого спеціалізованого суду від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 у період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не водилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. І така довідка Білокоровицької сільської ради, належним чином оформлена, була видана суду разом із технічним паспортом на будинок на ім`я ОСОБА_6 , на підставі чого на думку ОСОБА_2 , суд правомірно виніс рішення про визнання права власності.

Крім того, вважає, що посилання позивачки на наявність частин у будинку не має належного документального твердження, в тому числі про це свідчить технічний паспорт виготовлений на будинок по АДРЕСА_1 , а не АДРЕСА_2 , як не вказує позивачка. Довідка видана Білокоровицькою сільською радою щодо будинку по АДРЕСА_2 не має відношення до будинку АДРЕСА_2 , так як вказано, щo він належав на праві приватної власності ОСОБА_5 , при цьому особовий рахунок № НОМЕР_1 діяв протягом 2001-2005 років, тобто скоріше за все з часу набуття права власності ОСОБА_5 і не стосується будинку АДРЕСА_2 , право власності за яким належало ОСОБА_6 згідно довідки Білокоровицької сільської ради № 2201 від 23.06.2017 року, а потім згідно даної довідки будинок рахувався за його дружиною ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тобто на момент смерті батька позивачки його мати ОСОБА_7 ще була живою і відповідно могла б набути прав на його будинок за адресою АДРЕСА_2 , проте про це записи у погосподарській книзі відсутні. З чого можна зробити висновок, що у представлених позивачкою документах мова йде про інший будинок, а не про будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Також у відзиві доводить до відома суду, що на даний час будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до Рішення Білокоровицької сільської ради № 37 від 14.06.2011 року передано громадянину ОСОБА_4 , як особі що знаходилась на квартирному обліку в першій черзі на отримання житла.

Представник відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_8 відповідно до ст. 178 ЦПК України подав до суду відзив, зі змісту якого убачається, що вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав:

26 січня 2010 року комісія Білокоровицької територіальної громади, у складі сільського голови Щибецького М.Д., секретаря сільської ради Лопати В.В., депутата сільської ради Кузьмича В.Ф. провели огляд житлового будинку та споруд по АДРЕСА_1 на предмет здачі на баланс Білокоровицької сільської ради та виплати компенсації, який належав на праві особистої власності ОСОБА_3 , на підставі договору дарування житлового будинку від 19.09.2007 року, про що було складено відповідний акт приймання-здачі будівель.

Рішенням Виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області за № 8 від 10.02.2010 року будинок по АДРЕСА_3 прийнято до комунальної власності сільської ради.

Також виплачено грошову компенсацію за зданий будинок та будівлі за адресою АДРЕСА_1 , тобто сільська рада на оплатній основі набула право власності на вищезазначене майно, і є добросовісним набувачем цього майна.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

З огляду на викладене, вважає, що відсутні підстави про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину від 28.08.2007 року, про визнання недійсним та скасування договору дарування від 19.09.2007 року, про визнання недійсним та часткового скасування Рішення виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради № 37 від 14.06.2011 року.

Представник відповідача Білокоровицької сільської ради Коростенського району Житомирської області відповідно до ст. 178 ЦПК України подав до суду відзив, зі змісту якого убачається, що ознайомившись з позовною заявою Білокоровицька сільська рада категорично не погоджується з мотивами та доказами викладеними у позовній заяві в частині визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради в частині виділення ОСОБА_4 житлового будинку в АДРЕСА_1 та видачі ордеру ОСОБА_4 для отримання житла наданий будинок з наступних підстав:

Відповідно до рішення виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради № 8 від 10.02.2010 року «Про прийняття на баланс сільської ради житлового будинку в АДРЕСА_1 » житловий будинок по АДРЕСА_1 було прийнято у комунальну власність Білокоровицької сільської ради.

На момент прийняття у комунальну власність згаданого вище житлового будинку даний об`єкт нерухомості відповідно до договору дарування від 19 вересня 2007 року № 1660 посвідченого державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори Лугиною О.І. належав па праві приватної власності громадянці ОСОБА_3 .

Білокоровицька сільська рада, приймаючи у комунальну власність 10.02.2010 року вищевказане майно, яким володіла ОСОБА_3 на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_9 , мала усі підстави вважати, що такий договір є законним та розраховувати на певний етап речей, тобто правомірно очікувала, що ОСОБА_3 , передаючи нерухоме майно має право ним розпоряджатися, а сільська рада після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Тобто Білокоровицька сільська рада є добросовісним набувачем в особі держави на момент прийняття спірного будинку на баланс сільської ради рішення Олевського районного суду від 06.08.2007 року набрало законної сили, договір дарування і свідоцтво про право на спадщину ніким не оспорювалося.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада га утворені нею органи місцевого самоврядування.

Частиною 1 етапі 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно пп.2 п.а) ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських рад належить облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов: розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності.

Так, рішенням виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради № 37 від 14.06.2011 року, житловий будинок по АДРЕСА_1 було виділено ОСОБА_4 згідно черги громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

ОСОБА_1 30 березня 2018 року звернулася до суду з позовом, 17.12.2018 року надала до суду уточнену позовну заяву, про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування, рішення сесії недійсними.

Ухвалою судді від 13.06.2022 року прийнято позовну заяву, провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідно до ухвали від 25.07.2022 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено для розгляду по суті на 27.09.2022 року о 16 год. 00 хв.

28.10.2022 року у відкрите судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх.

28.10.2022 року у відкрите судове засідання відповідачка ОСОБА_2 та представник ОСОБА_8 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надано заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги не визнають.

28.10.2022 року у відкрите судове засідання відповідачка ОСОБА_3 та представник ОСОБА_8 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надано заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги не визнають, просять відмовити у їх задоволенні.

28.10.2022 року у відкрите судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає.

28.10.2022 року у відкрите судове засідання представник відповідача Білокоровицька сільська рада Олевського (Коростенського) району Житомирської області не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог заперечує.

Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Тому суд вирішує розглянути справу за відсутності учасників за наявними матеріалами.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин, суд наводить наступні обставини справи.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (рішення Апеляційного суду Житомирської області від 04.07.2017 року по справі №2-373/2007).

Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі погосподарської книги, рішення Олевського районного суду Житомирської області 06.08.2007 року.

Спадкоємцями після його смерті були: дочка ОСОБА_2 , яка звернулася до нотаріального органу із заявою про прийняття спадку, та син ОСОБА_5 , який фактично прийняв спадок, так як постійно проживав за вищевказаною адресою із померлим ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 (а.с.4 т.1). Згідно довідки Білокоровицької сільської ради Житомирської області №1780 від 22.07.2016 року зазначено, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час смерті постійно проживав у АДРЕСА_1 (а.с. 114 т.1).

Після його смерті залишився спадок у вигляді Ѕ частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який він у нотаріальному чи судовому порядку не оформив.

Спадкоємцем після його смерті є дочка ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 (а.с.5 т.1), копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 (а.с. 6 т.1), яка спадок прийняла у нотаріальному порядку. Згідно рішення Коростенського міськрайонного суду від 26.08.2016 року по справі №279/3794/16-ц, позивачці ОСОБА_1 визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її батька - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10 т.1).

28 жовтня 2016 року позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 до Олевської державної нотаріальної контори (а.с. 11 т.1), після чого отримала витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі №45584177 (а.с.12 т.1).

Рішенням Олевського районного суду від 06.08.2007 року за позовом ОСОБА_2 до Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15 т.1).

Згідно довідки Білокоровицької сільської ради Житомирської області №1783 від 22.07.2016 року жилий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , належав на праві власності ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , будинок побудований в 1959 році, згідно погосподарської книги особовий рахунок № НОМЕР_5 за 2001 2005 роки (а.с. 7 т.1).

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №15656208 від 21.08.2007 року власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , являвся ОСОБА_6 , частка 1/1 (а.с. 32 т.2).

Відповідно до довідки Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області від 22.03.2018 року №1470 згідно запису по погосподарській книзі №8, особового рахунку № НОМЕР_6 за 1996-2000 роки, будинок з по господарськими будівлями і спорудами, який побудований 1959 року, та який має поштову адресу: АДРЕСА_4 , рахується за ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; після смерті ОСОБА_6 згідно запису згідно запису по погосподарській книзі №8, особового рахунку № НОМЕР_5 за 2001-2005 роки, даний будинок з погосподарськими будівлями і спорудами,рахується за ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 36 т.1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом №1519 від 28.08.2007 року зазначено, що спадкоємцем майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке складається з жилого будинку з усіма надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , є його дочка ОСОБА_2 (а.с.28 т.2).

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №15733601 від 29.08.2007 року власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , являлась ОСОБА_2 , частка 1/1 (а.с 27 т.2).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16078376 від 27.09.2007 року (а.с 25 т.2) та інформаційної довідки №81838853 від 06.03.2017 року (а.с.13 т.1) власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , являлась ОСОБА_3 , частка 1/1. Підставою для державної реєстрації став договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №1660 від 19.09.2007 року, в якому зазначено, що даритель - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 ) і обдарована ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_8 ) уклали даний нотаріально посвідчений договір (а.с.14 т.1), який зареєстрований в Державному реєстрі правочинів згідно витягу № 4631870 від 19.09.2007 року (а.с. 24 т.2).

Згідно копії довідки характеристики №33 від 12.02.2009 року, виданої ОСОБА_3 для одержання компенсації, житловий будинок (домоволодіння) в АДРЕСА_1 оцінено за вартістю 100999 грн. (а.с. 14-15 т.2).

Рішенням виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області №8 від 10.02.2010 року та Актом приймання-здачі будівель від 26.01.2010 року підтверджується прийняття до комунальної власності Білокоровицької сільської ради житлового будинку в АДРЕСА_1 , в якому проживала ОСОБА_3 разом із сім`єю, які виїжджають по переселенню на проживання в м. Полтаву (а.с. 53-54 т.2).

Згідно п.3 рішення виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області від 14.06.2011 року №37 гр. ОСОБА_4 виділено Житловий будинок в АДРЕСА_1 (а.с.38 т.1).

Рішенням 7 сесії VII скликання Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області від 25.07.2016 року №58 вулицю Жовтнева, с. Білокоровичі, Олевського району Житомирської області, перейменовано на вулицю Зарічна (а.с. 19 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 04.07.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, а саме рішення Олевського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2007 року скасовано і ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно (а.с. 16-17 т.1).

Постановою від 01.02.2018 року державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори позивачці ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_5 , оскільки дане майно зареєстроване на ОСОБА_3 , та на яке відсутній правовстановлюючий документ (а.с. 18 т.1).

Згідно довідки Білокоровицької сільської ради Житомирської області №1787 від 03.05.2018 року, і довідки Білокоровицької сільської ради Житомирської області №432 від 15.06.2018 року, будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був прийнятий на баланс сільської ради 26.01.2010 року згідно акту приймання-здачі (а.с.36, 52 т.2).

Згідно інвентаризаційної справи №167 на домоволодіння в АДРЕСА_1 вказано, що дане домоволодіння знаходиться на балансі сільської ради (а.с. 220, 222 т.1).

Згідно довідки Білокоровицької сільської ради Коростенського району Житомирської області №2755 від 28.10.2022 року, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , не приватизована та перебуває у власності Білокоровицької сільської ради (а.с.77 т.2).

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, де у п. 2 ч. 2 зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

При цьому, суд виходить із того, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, ОСОБА_2 , успадкувавши все домоволодіння на підставі рішення Олевського районного суду від 06.08.2007 року, скасованого рішенням Житомирського апеляційного суду від 04.07.2017 року, в подальшому укладаючи договір дарування 19.09.2007 року спірного житлового будинку вцілому на користь ОСОБА_3 , достовірно знала про те, що в дійсності дане домоволодіння складається з двох частин, при цьому Ѕ частина даного будинку за адресою АДРЕСА_1 , належала померлому ОСОБА_5 , який попередньо був спадкоємцем ОСОБА_6 , а після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем стала позивачка ОСОБА_1 .

Отже, позовні вимоги в частині: визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину від 28.08.2007 року, виданого Олевською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1 зареєстрованого в Коростенському міжміському бюро технічної інвентаризації в книгу № 139, внесеного в реєстр прав власності на нерухоме майно; визнання недійсним та скасування укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору дарування від 19 вересня 2007 року житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори Лугіною О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1660, - підлягають задоволенню, оскільки рішенням Житомирського апеляційного суду скасовано визнання права власності за померлим ОСОБА_6 на все домоволодіння АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 в подальшому договір укладено з порушенням вимог статей 203, 215 ЦК України, так як відчужуючи на користь своєї доньки все домоволодіння, на яке не мала права власності, ОСОБА_2 діяла недобросовісно та укладання цього договору порушує право власності та охоронюваний законом інтерес позивача ОСОБА_1 , за захистом якого вона звернувся до суду.

В іншій частині позову, а саме: визнати недійсним та частково скасувати Рішення виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради № 37 від 14.06.2011 року, в частині виділення ОСОБА_4 житлового будинку в АДРЕСА_1 , та видачі ордеру ОСОБА_4 для отримання житла на даний будинок, позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З урахуванням цього правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14 (провадження № 14-636цс18).

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, визначений ст. 13 ЦПК України, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог, а таких вимог, як витребування майна з чужого незаконного володіння, позивачем не заявлено.

Крім того, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. З ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч. 2 статті 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається та таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача, аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно пп.2 п.а) ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських рад належить облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов: розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності.

Тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Однак, згідно з рішенням виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області №8 від 10.02.2010 року та Актом приймання-здачі будівель від 26.01.2010 року підтверджується прийняття даної споруди до комунальної власності та прийняття даного майна на баланс держави, враховуючи, що приватне право власності на земельну ділянку біля будинку відсутнє, будинок знаходиться на землях сільради, позивач не звернувся із позовом про визнання даного рішення сільради та ордеру (який відсутній в матеріалах справи) - недійсним, що робить неможливим визнання послідуючого рішення виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради Олевського (Коростенського) району Житомирської області № 37 від 14.06.2011 року «Про виділення ОСОБА_4 житлового будинку в АДРЕСА_1 » - недійсним, а саме з урахуванням того, що Білокоровицька сільська рада Житомирської області являється добросовісним набувачем спірного майна як у момент прийняття його на баланс 10.02.2010 року, так і в момент виділення будинку користувачу ОСОБА_4 за ордером, а також в момент набрання законної сили рішення Житомирського апеляційного суду від 04.07.2017 року, яким скасоване приватне право власності на спірний будинок, однак не скасоване право комунальної власності на спірне майно, та, крім того, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій знаходиться спірний житловий будинок, не приватизована та перебуває у власності Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області.

Рішенням виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради № 37 від 14.06.2011 року, житловий будинок по АДРЕСА_1 було виділено ОСОБА_4 згідно черги громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов.

Враховуючи зазначене вище, позовні вимоги про визнання недійсним та часткового скасування Рішення виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради Житомирської області № 37 від 14.06.2011 року, в частині виділення ОСОБА_4 житлового будинку в АДРЕСА_1 , та видачі ордеру ОСОБА_4 для отримання житла на даний будинок, - задоволенню не підлягають, так як представники держави в особі Білокоровицької сільської ради Житомирської області не були сповіщені на момент прийняття майна на баланс - про спори між спадкоємцями померлого ОСОБА_6 ; рішення Олевського районного суду від 06.08.2007 року, яким було визнано право власності на спірний будинок за спадкодавцем ОСОБА_6 набрало законної сили і не було скасоване; придбаваючи майно за адресою: АДРЕСА_1 , у гр. ОСОБА_3 держава діяла добросовісно, є добросовісним набувачем спірного майна, представники сільської ради не знали і не могли знати, що через декілька років в майбутньому рішення Олевського районного суду Житомирської області від 06.08.2007 року буде скасоване рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 04.07.2017 року, тобто основоположне право власності ОСОБА_6 на спірне майно як первісного набувача права власності буде скасоване.

Згідно рішення Апеляційного суду Житомирської області від 04.07.2017 року скасовано приватне право власності на спірний будинок по АДРЕСА_1 , який на теперішній час юридично відсутній як приватне майно, зареєстроване в Реєстрі права власності. Однак, не скасоване право власності держави на дане майно.

В частині 5 ст. 257 ЦКУ зазначено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки рішенням Коростенського міськрайонного суду від 26.08.2016 року позивачці визначено додатковий строк на прийняття спадщини, і в подальшому при здійсненні процедур по оформленню нею даної спадщини вона дізналася про обставини, які зумовили звернутися її до суду з даним позовом 02.03.2018 року стосовно захисту своїх прав. Тому суд вирішує поновити строк оскарження свідоцтва про право на спадщину від 28.08.2007 року, договору дарування від 19 вересня 2007 року, рішення Білокоровицької сільської ради № 37 від 14.06.2011 року, оскільки вважає, що даний строк пропущений позивачкою ОСОБА_1 з поважних причин.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду позовом позивач ОСОБА_10 просила звільнити її від сплати судового збору. Суд задовольняє дві вимоги немайнового характеру.

Згідно із ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції чинній на час подання позову у даній справі) ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою становила 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 704,80 грн.

Матеріали справи містять копію посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії серії НОМЕР_9 (а.с.127 т.1) на ім`я позивачки ОСОБА_1 .

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 є звільненою від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», як особа, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, то суд вирішує стягнути судовий збір за розгляд цивільної справи за цим позовом з відповідачів, стосовно яких позовні вимоги підлягають задоволенню, на користь держави пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі по 704,80 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Білокоровицької сільської ради Олевського (Коростенського) району Житомирської області про визнання недійсними та скасування свідоцтва про право на спадщину та договору дарування, рішення виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради № 37 від 14.06.2011 року в частині виділення ОСОБА_4 житлового будинку в АДРЕСА_1 , та видачі ордеру ОСОБА_4 для отримання житла на даний будинок, - задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.08.2007 року, видане Олевською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі №1519.

Визнати недійсним та скасувати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 19 вересня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Олевської державної нотаріальної контори Лугіною О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1660, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В іншій частині позовних вимог, а саме: визнати недійсним та частково скасувати Рішення виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради № 37 від 14.06.2011 року, в частині виділення ОСОБА_4 житлового будинку в АДРЕСА_1 , та видачі ордеру ОСОБА_4 для отримання житла на даний будинок, - відмовити у задоволенні.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_10 , місце проживання: АДРЕСА_5 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_4 ;

ОСОБА_4 , РНОКПП невідомо, місце проживання: АДРЕСА_6 ;

Білокоровицька сільська рада Олевського району Житомирської області, , місцезнаходження: 11055, с. Білокоровичі, вул. Леніна, 69А, Коростенського району Житомирської області,

Суддя: Н. Ю. Кононихіна