КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 521/7315/16-ц

28 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисова О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Шпильовій Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Доніної Людмили Анатоліївни на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року про закриття провадження у справі, постановлену під головуванням судді Литвинової І. В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Доніна Людмила Анатоліївна , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про визнання недійсним договору,-

в с т а н о в и в:

19 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Доніна Людмила Анатоліївна про визнання недійсним договору .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі- продажу прав вимоги за кредитами, додатком до якого є перелік прав вимоги за кредитами до якого входить кредитний договір № 0 від 18 березня 2008 року, за яким він отримав кредит у розмірі 39 900,00 доларів США.

Вважає, що зазначений договір є недійсним, оскільки перелік прав вимоги за кредитами, який в свою чергу є невід`ємною частиною договору купівлі- продажу прав вимоги, нотаріально не посвідчений.

Окрім того, звертає увагу, що оспорюваний ним договір купівлі- продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року не містить умов щодо визначення певної грошової суми, яка підлягає сплаті за придбаний товар (прав вимоги боргу).

З огляду на вище викладене, просив суд визнати недійсним договір купівлі- продажу прав вимоги за кредитами, укладений 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» і Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Доніна Людмила Анатоліївна про визнання недійсним договору передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою судді Печерського районного суду м.Києва від 12 серпня 2016 року вказану цивільну справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

15 липня 2020 року ухвалою Печерського районного суду м.Києва було залучено до участі у даній справі в якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю " Фінансова установа " Європейська факторингова компанія розвитку".

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Доніна Людмила Анатоліївна , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про визнання недійсним договору.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 10 листопада 2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Доніна Людмила Анатоліївна подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні питання про закриття провадження у даній справі з тих підстав, що спір у даній справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, не було враховано, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 він просив суд встановити юридичний факт та визнати недійсним договір купівлі- продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, яким було здійснено заміну сторони договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 18 березня 2008 року.

Вказує на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що поновлення прав фізичної особи- споживача фінансових послуг, проводиться виключно в порядку цивільного судочинства.

13 грудня 2022 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку»адвокат Рябко Сергій Олександрович подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга не містить доводів, яким чином на договір купівлі- продажу прав вимоги поширюються правовідносини, що виникають із договору споживчого кредиту та у чому саме полягає порушення прав позивача.

Вважає, що уступка права вимоги за оскаржуваним правочином стосується виключно заміни сторони кредитора у зобов`язанні, не впливає на зміст основного зобов`язання та не порушує права та інтереси боржника.

Зазначає, що оскільки предметом позову у даній справі є визнання недійсним договору купівлі- продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк», то даний спір підпадає під юрисдикцію господарського суду, адже сторонами оскаржуваного договору є лише юридичні особи- банки.

З огляду на вище викладене, просив суд залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення.

19 грудня 2022 року представник відповідача АТ «Уксиббанк» подав до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним правочин, а саме- договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (з додатками), укладений 08 грудня 2011 року між АТ "Укрсиббанк" та ПАТ "Дельта Банк", а також встановити факт, що має юридичне значення для майнових прав позивача, а саме те, що вказаний договір від 08 грудня 2011 року не укладений у частині додатку № 1 до Переліку прав вимоги за кредитами.

Зазначає, що предметом спору у даній справі є оскарження договору, який укладений між юридичними особами в процесі здійснення ними господарської діяльності. Відтак, даний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладений 08 грудня 2011 року, який є підприємницьким договором за свою правовою природою та правочином, який укладено під час здійснення господарської діяльності між юридичними особами, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про належність даного спору до господарської юрисдикції.

Звертає увагу суду, що позивач зловживає своїми правами, оскільки розгляд справи в суді першої інстанції тривав понад шість років, проте позивач не з`явився в жодне судове засідання.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 , його представник Доніна Людмила Анатоліївна, представники Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Доніна Людмила Анатоліївна , представник третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлені, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа Доніна Людмила Анатоліївна , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про визнання недійсним договору, суд першої інстанції посилався на те, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства так як сторонами оскаржуваного договору відступлення права вимоги є юридичні особиАкціонерне товариство «УкрСиббанк» та Акціонерне товариство «Дельта Банк».

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі №591/5242/18 вказано, що критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03 листопада 2020 року у справі №922/88/20, від 26 травня 2020 року у справі №908/299/18, від 19 травня 2020 року у справі №910/23028/17, від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у ст.20 ГПК України. При цьому, у вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір господарськими, потрібно керуватися ознаками, наведеними у ст.3 ГПК України.

Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України та ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, як фізична особа, та оспорює правомірність відступлення ПАТ «УкрСиббанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги в частині передачі прав по кредитному договору №0 від 18 березня 2008 року, тобто, спірні правовідносини стосуються захисту прав ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг.

При цьому, позивач не є підприємцем, спір не стосується корпоративних відносин, між сторонами відсутні господарські правовідносини.

За таких обставин вказаний спір, ініційований позивачем щодо захисту його прав, як споживача фінансових послуг, за критеріями суб`єктного складу та характеру спірних правовідносин підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №726/1538/16-ц за позовом фізичної особи до ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт селлінг» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, де, залишаючи без змін судові рішення про задоволення позовних вимог, Велика Палата вказала, що до суду з позовом звернувся позивач - фізична особа, яка ставила питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між двома юридичними особами, і яка хоч і не була стороною цього договору, проте є заінтересованою особою, оскільки вважає, що укладеним договором порушено її права та законні інтереси власника майна. Отже, виходячи з вищезазначених положень норм ЦПК України та ГПК України в редакціях, чинних на час розгляду справи судами, спір, що виник між сторонами, де позивачем є фізична особа, а відповідачами - юридичні особи, щодо недійсності договору купівлі-продажу за суб'єктним складом є цивільно-правовим, а його розгляд підлягає у суді загальної юрисдикції.

Аналогічна позиція міститься у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №760/10469/20, від 27 квітня 2022 року у справі №359/2722/20.

Посилання суду першої інстанції в ухвалі на постанову Верховного Суду від 21 квітня 2020 року у справі №910/17433/19 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 не є релевантними, оскільки у наведенихсправах спори виникали щодо правочинів, укладених для виконання зобов`язань за кредитними договорами, сторонами яких є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Суд першої інстанції наведених обставин не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про те, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Згідно вимог ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Доніної Людмили Анатоліївни підлягає задоволенню, а ухвала Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381 - 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Доніної Людмили Анатоліївни задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 рокускасувати.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Акціонерного товариства «Дельта Банк», третіособи: Доніна Людмила Анатоліївна , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про визнання недійсним договорунаправити для продовження розгляду до суду першої інстанції

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2022 року.

Головуючий: Судді: