Номер провадження: 2/205/1020/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 11 липня 2017 року між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (далі Відповідачем-1), було укладено Договір позики, згідно якого він передав відповідачу-1 грошові кошти у розмірі 300 (триста) доларів США 00 центів готівкою, а відповідач-1 зобов`язалася повернути позивачу вказану грошову суму до 11 січня 2018 року зі сплатою процентів у розмірі 5 % на місяць. Факт надання позивачем відповідачу-1 позики підтверджується власноруч написаною розпискою від 11 липня 2017 року.

Далі позивач зазначає, що того ж дня, 11 липня 2017 року, між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 (далі Відповідач-2), було укладено Договір поруки, згідно умов якого такий поручитель зобов`язалася відповідати за виконання відповідачем -1 усіх її зобов`язань по Договору позики від 11 липня 2017 року, у тому числі зобов`язань по поверненню суми позики, оплати процентів та пені (неустойки).

Оскільки, у вказаний строк відповідачі свій обов`язок з повернення грошових коштів у розмірі 300 (триста) доларів США 00 центів, не виконали, порушили умови договору, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду та просити суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на свою, ОСОБА_1 , користь суму заборгованості за Договором позики від 11 липня 2017 року у розмірі 300 (триста) доларів США 00 центів та проценти від суми позики у розмірі 5 % на місяць за період з 11.07.2017 року по 05.11.2019 року у розмірі 405 (чотириста п`ять) доларів США 00 центів, а всього 705 (сімсот п`ять) доларів США 00 центів, що еквівалентна сумі у розмірі 16 976 грн. 40 коп. по курсу НБУ (1 долар 24, 08 грн. станом на 05.11.2019 року), та судові витрати у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Відповідач -1 - ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на те, що вона коштів у борг від позивача ОСОБА_1 не отримувала, оскільки з ним ніколи не була знайома, так само, як і ОСОБА_3 , яка згідно матеріалів справи є поручителем за договором позики від 11.07.2017 року. Звертає увагу суду на обставину того, що в доданих до позовної заяви копіях розписок від 11.07.2017 року, договору позики від 11.07.2017 року та договору поруки від 11.07.2017 року зазначено паспорт громадянина України, виданого Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 16.05.2005 року на ім`я ОСОБА_5 , який було втрачено 19.11.2014 року, разом із карткою фізичної особи платника податків, та про що було подано заяву до відділення поліції 19.11.2014 року, яка була зареєстрована в інформаційно телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналу єдиного обліку) ВП № 3 (м. Дніпро) ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області за № 18079. Крім того, 17.06.2015 року відповідач-1 зазначає, що між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб, прізвище після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_7 . Після розірвання шлюбу на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2017 року, ОСОБА_2 прізвище залишено без змін. Отже, позивачем до позовної заяви додано копію паспорта на ім`я ОСОБА_5 , в якому на фотокартці зображена невідома особа, та яка візуально відрізняється від фотокартки на копії паспорта відповідача-1. У зв`язку з викладеним, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відповідач-1 просить суд відмовити у повному обсязі.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.

Відповідач-1- ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, заперечувала проти задоволення позову з огляду на його недоведеність, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Відповідач-2- ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.

Суд вказує, що не дивлячись на введення в державі Україна воєнного стану через збройну агресію російської федерації, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, на день розгляду даної справи, функціонує у штатному режимі, і сторони мали можливість надіслати будь-яку заяву по суті спору чи письмові пояснення стосовно своїх заперечень, або будь-які заяви з процесуальних питань, в тому числі, на електронну адресу суду. Однак будь-яких означених заяв чи клопотань від таких учасників справи до суду не надходило.

Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що сторони висловили свої думки щодо вказаної позовної заяви, всім учасникам справи були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, пояснень та заяв із процесуальних питань та доказів, і враховуючи ту обставину що раніше суд неодноразово відкладав судове засідання, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи. У зв`язку із чим суд вважає за необхідне завершити розгляд справи по суті та ухвалити відповідне рішення за відсутності cторін.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.02.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, були задоволені (суддя Шавула В.С.).

Ухвалою суду від 17.09.2021 рокуприйнято заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2021 року по цивільній справі за № 205/10589/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, до розгляду (суддя Мовчан Д.В.).

Ухвалою суду від 26.10.2021 року внесено виправлення в ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2021 року по цивільній справі № 2п/205/53/21 (205/10589/19) за заявою відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року по цивільній справі за № 205/10589/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, виправивши дату ухвалення заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровськаз «25 лютого 2021 року» на вірну дату ухвалення заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська«25 лютого 2020 року».

Ухвалою суду від 29.11.2021 року заочне рішення суду від 25.02.2020 року було скасовано.

Ухвалою суду від 15.02.2022 року вирішено витребувати у ОСОБА_1 (зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) оригінал розписки від 11.07.2017 року та оригінал Договору позики від 11.07.2017 року для проведення судово почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 15.02.2022 року вирішено призначити по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, судово почеркознавчу експертизу. Провадження по даній цивільній справі зупинити на час проведення експертизи.

Ухвалою суду від 05.07.2022 року вирішено поновити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

Ухвалою суду від 11.07.2022 року вирішено направити матеріали цивільної справи № 205/10589/2019 (2/205/1020/2022) судовому експерту Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (місце знаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, буд. 17) для проведення судово почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2022 року.

Ухвалою суду від 07.11.2022 року ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.02.2022 року про призначення судової почеркознавчої експертизи в межах розгляду цивільної справи № 205/10589/19 (2/205/1020/22) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, вирішено скасувати та відновити провадження по даній цивільній справі.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про відмову у задоволені позову з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Із матеріалів співи вбачається, що 11 липня 2017 року між ОСОБА_1 та особою, яка визначила себе за текстом як ОСОБА_5 було укладено Договір позики, згідно умов якого позивач, як кредитор, передав відповідачу-1 грошові кошти у розмірі 300 (триста) доларів США 00 центів готівкою, а відповідач-1 зобов`язалася повернути позивачу вказану грошову суму до 11 січня 2018 року зі сплатою процентів у розмірі 5 % на місяць.

Також судом встановлено, що того ж дня, 11 липня 2017 року, між ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки, згідно умов якого такий поручитель зобов`язалася відповідати за виконання ОСОБА_5 усіх її зобов`язань по Договору позики від 11 липня 2017 року, у тому числі зобов`язань по поверненню суми позики, оплати процентів та пені (неустойки).

Оскільки позивач наголошує на тому, що відповідачі у добровільному порядку своїх договірних зобов`язань перед позивачем не виконують, а відповідач -1 не визнає обставини укладання нею договору позики та отримання грошових коштів в борг, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Відповідно до ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Зі змісту вказаної норми випливає, що розписка позичальника є борговим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та підтверджує укладання договору позики.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, виключно фактичне реальне отримання грошових коштів в борг боржником, засвідчене його особистим підписом в договорі про отримання боргу виступає підтвердженням наявності між сторонами зобов`язань.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі провадження № 61-20376св18.

Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч.1ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України). Відповідно до частини 1статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

В даному випадку, на підтвердження заявлених вимог стороною позивача подано лише копії письмових доказів у вигляді фотокопії розписки від 11 липня 2017 року, дійсність яких заперечувалась стороною відповідача-1.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Суд вказує, що належним чином безпосередньо дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це є процесуальний обов`язок суду.

З огляду на ч. 6 ст. 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданої копії могло бути лише дослідження оригіналу такого документу, в даному випадку за ініціативою суду. Дослідження оригіналу вказаного доказу, повинно відбуватись задля усунення сумнівів щодо відповідності поданих копій зазначених документів їх оригіналам.

Одночасно із цим, стороною відповідача-1 взагалі було поставлено під сумнів наявність такого документу, а на вимогу суду оригінал такого документу, який власне і має силу письмового доказу, а позивачем так і не було надано для дослідження у судовому засіданні.

Суд неодноразово викликав позивача у судове засідання для з`ясування вищевказаних обставин, проте позивач у судові засідання не з`явився, оригінал вказаного письмового доказу для дослідження судом так і не представив.

Також суд вказує, що в межах розгляду даної цивільної справи за клопотанням сторони відповідача-1 призначалось відповідне судове експертне дослідження на предмет того, чи підписувала саме ОСОБА_2 вказану розписку від 11 липня 2017 року. Однак таке експертне дослідження проведено не було оскільки відповідне клопотання експерта задоволено не було, у тому числі в частині надання оригіналу такої розписки для проведення дослідження.

Згідно ч.10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

З огляду на наведене, суд з урахуванням вказаних обставин, констатує визнання тієї обставини, що на розписці від 11 липня 2017 року стоїть підпис не відповідача-1 по справі.

Таким чином, звертаючись до суду із дійсним позовом, позивач не довів суду факт укладання договору позики між сторонами, та факт передачі грошових коштів від позивача до відповідача-1, а тому підстави для стягнення на користь позивача заборгованості за тілом позики та відсотками відсутні, у зв`язку із чим суд доходить висновку про необхідність відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог у їх повному обсязі.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. На підставі викладеного, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст.. 4, 12, 13, 76-81, 83, 89, 141, 258, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

2. Судові витрати по справі віднести за рахунок ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан