КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2022 року місто Київ

справа № 761/13326/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року про закриття провадження у справі, постановлену під головуванням судді Сіромашенко Н.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальності «Стандарт Капітал», третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання трудових відносин припиненими та виключення із реєстру відомостей,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати припиненими трудові відносини між ТОВ «Стандарт Капітал» та ним, як директором у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України;

виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань відомості про нього як директора ТОВ «Стандарт Капітал».

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року провадження у даній справі закрито.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати вказану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що у даній справі спір жодним чином не пов`язаний із оспоренням законності дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з відсторонення або звільнення (припинення повноважень) керівника.

Вказував, що позивач не є учасником відповідача, що вбачається із доданих до позову доказів.

Зазначав, що як вбачається із позовної заяви підставами позову є обставини відсутності рішення загальних зборів учасників відповідача про звільнення позивача, який заявив бажання розірвати трудовий договір на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України та скликав загальні збори учасників ТОВ «Стандарт Капітал» на вирішення яких і постав питання щодо свого звільнення однак, такі загальні збори не відбулися з причин не пов`язаних із волею позивача.

Вважає, що Шевченківським районним судом міста Києва постановляючи оскаржувану ухвалу не встановлено вірні підстави позову, а тому суд дійшов помилково висновку, що спірні правовідносини пов`язані із припиненням повноважень позивача уповноваженим органом юридичної особи.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у тому числі на електронну пошту.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справуу відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Стандарт Капітал», третя особа: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання трудових відносин припиненими та виключення із реєстру відомостей.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 04 липня 2014 року його призначено на посаду директора ТОВ «Стандарт Капітал» на підставі протоколу №20 Загальних зборів учасників ТОВ «Стандарт Капітал» від 04 липня 2014 року.

Вказував, що 10 листопада 2020 року ним було прийнято рішення про звільнення із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, а тому він вніс Загальним зборам ТОВ «Стандарт Капітал» прохання про його звільнення із посади директора товариства.

Зазначав, що з метою припинення трудових відносин ним на підставі Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та статуту відповідача, було вирішено скликати Загальні збори учасників товариства, про що було винесено наказ №27/11 від 27 листопада 2020 року та надіслано учаснику відповідача поштове повідомлення про скликання та проведення Загальних зборів. Проте, у призначений день та час, Загальні збори учасників товариства не відбулися з причин неявки учасників товариства.

Позивач вважає, що внаслідок бездіяльності учасників ТОВ «Стандарт Капітал», яка полягає у не розгляді та невжитті заходів для прийняття рішення про його звільнення, в межах статутної діяльності товариства, були порушені його трудові права, зокрема, його право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням, та право на вільне обрання місця для його реалізації, які повинні бути поновлені судом.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції посилався на п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України та виходив з того, що позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір у даній справі виник з корпоративних відносин та підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства, як такий, що пов'язаний з питанням звільнення директора, як виконавчого органу ТОВ «Стандарт Капітал».

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Стаття 55 Конституції України закріплює право кожної особи на судовий захист. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦКУкраїни , положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГКУкраїни встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі №910/7164/19).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ст.3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статті 21 КЗпП України вказано, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Частиною першою статті 29 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначено, що загальні збори учасників є вищим органом товариства.

Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства (частина перша статті 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»).

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом. Порядок скликання загальних зборів визначається в установчих документах товариства.

Згідно з частинами першою - третьою статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Отже, відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган попередивши власника письмово за два тижні.

Разом з тим особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі №758/1861/18).

Відповідно до частин другої, третьої статті 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства. Виконавчий орган товариства зобов'язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року №14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Незважаючи на те, що право на працю безумовно є правом, а не обов'язком, для належної реалізації свого права на звільнення за власним бажанням керівник (директор) товариства має не тільки написати заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України та подати/надіслати її всім учасникам товариства, а й за власною ініціативою, як виконавчий орган товариства, скликати загальні збори учасників товариства, на вирішення яких і поставити питання щодо свого звільнення.

У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, керівнику із метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі №758/1861/18).

Конституційний Суд України у рішенні від 12 січня 2010 року №1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням ТОВ «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг»про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 згідно із протоколом Загальних зборів учасників ТОВ «Стандарт Капітал» від 04 липня 2014 року №20 призначений на посаду директора товариства, що також підтверджується наказом директора ТОВ «Стандарт Капітал» №45-К від 07 липня 2014 року та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 22 березня 2021 року.

Відповідно до Статуту ТОВ «Стандарт Капітал», затвердженого Загальними зборами Учасників ТОВ «ТОВ «Стандарт Капітал» Протоколом №19 від 10 жовтня 2013 року статутними органами управління товариства є: Загальні збори учасників товариства; директор; ревізійна комісія.

За п. 6.2. Статуту Вищим органом товариства є Загальні збори учасників.

Загальні збори учасників правомочні приймати рішення з будь-яких питань діяльності товариства. Кожен учасник товариства має голос у вирішенні питання діяльності товариства, крім випадків передбачених законом.

Згідно п.6.3 п.6.6.3. до виключної компетенції Загальних зборів учасників належать обрання та відкликання з посади директора товариства.

Отже, питання обрання, звільнення та відкликання одноосібного виконавчого органу товариства відноситься до компетенції загальних зборів учасників товариства.

Встановивши, що предметом спору у даній справі є припинення трудових відносин директора ОСОБА_1 , як виконавчого органу ТОВ «Стандарт Капітал», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у цій справі, оскільки спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідні правові висновки у подібних правовідносинах викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №361/17/15-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі №683/351/16-ц, від 12 січня 2021 року у справі №127/21764/17, від 23 лютого 2021 року у справі №753/17776/19, від 19 січня 2022 року у справі №911/719/21 та в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №761/20061/21.

Доводи апеляційної скарги про те, що підставами позову є обставини відсутності рішення загальних зборів учасників відповідача про звільнення позивача, який заявив бажання розірвати трудовий договір на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України та скликав загальні збори учасників ТОВ «Стандарт Капітал» на вирішення яких і постав питання щодо свого звільнення однак, такі загальні збори не відбулися з причин не пов`язаних із волею позивача, а тому судом першої інстанції не встановлено вірні підстави позову, колегія суддів відхиляє, оскільки реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення їх повноваженнями на управління товариством або позбавлення таких повноважень на управління товариством. Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини, які вирішуються в порядку господарсього судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначив предметну юрисдикцію спору, обґрунтовано вважав, що цей позов підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки стосується вимоги позивача про припинення його повноважень як виконавчого органу юридичної особи приватного права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: