КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 373/1205/21 Апеляційне провадження № 22-ц/824/2560/2022Головуючий у суді першої інстанції - Опанасюк І.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2022року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року про відмову у видачі судового наказу по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою до ОСОБА_2 , в якій просила видати судовий наказ про стягнення аліментів на утримання дитини.

Подану заяву обґрунтовано тим, що батько не надає допомоги на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , всі зароблені кошти витрачає тільки на власні потреби, що ставить заявника в скрутне матеріальне становище (а.с. 1-2).

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11.08.2021 відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини (а.с. 6).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вказує, що нормами цивільного права не передбачена можливість відмови у видачі судового наказу у зв`язку із недолученням доказу проживання дитини з матір`ю, і тим більше, у зв`язку із зазначенням у заяві дійсної адреси проживання боржника (а.с. 9-12).

Відзиву від учасників справи не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені заяви про видачу судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що стягувачем заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, а також, скаржником у заяві зазначено адресу боржника відмінну від місця його реєстрації, що позбавляє суд можливості встановити дійсне місце проживання боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з часу подання заяви про видачу судового наказу і до досягнення сином повноліття.

За положеннями ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно зі ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п.п. 4, 5 ч. 1 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

При цьому, як передбачено вимогами ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тобто, незалежно від способу стягнення аліментів (у частці від заробітку (доходу) платника аліментів або у твердій грошовій сумі), розмір присуджених до сплати аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як вбачається зі змісту заяви про видачу судового наказу, заявник просив суд стягнути з боржника аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, що, у свою чергу, відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

Водночас, зазначення у прохальній частині заяви про мінімальний розмір таких аліментів не може бути підставою для відмови у видачі судового наказу, адже, як вже зазначалося вище, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину встановлений вимогами ч. 2 ст. 182 СК України.

Отже, вказане положення ч. 2 ст. 182 СК України є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого виду судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання. Мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком боржника.

Розмір аліментів встановлений матеріальним законом - СК України. ЦПК України визначено процесуальний порядок розгляду цивільних справ, та процесуальний закон не змінює мінімального розміру аліментів, визначеного СК України.

Таким чином, викладення в прохальній частині заяви про видачу судового наказу застереження про стягнення аліментів на дитину у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу боржника, але не менше визначеного законом розміру, жодним чином не вилинуло на можливість видачі судового наказу. Тому висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими.

Також, помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що скаржником при подачі заяви зазначено неналежну адресу боржника, що позбавляє суд встановити дійсне місце його проживання, оскільки згідно п. 2 ч. 2 ст. 163 ЦПК України у заяві про видачу судового збору повинно бути зазначено місце проживання боржника, а також інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника.

При зверненні до суду з заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_1 зазначено повну дату народження боржника, та поштову адресу боржника: АДРЕСА_1 , тобто відому їй інформацію, що ідентифікує боржника.

В свою чергу, судом першої інстанції на виконання вимог ч.ч. 6, 7 ст. 187 ЦПК України було зроблено запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області для надання відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , та отримано відповідь в якій зазначено, що до 28.12.2020 ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , станом на 04.08.2021 він зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою 23.07.2021, тобто у період коли була відсутня офіційна інформації щодо місця реєстрації боржника, однак зазначені обставини не позбавили суд звернутись до ДМС України для встановлення місця реєстрації ОСОБА_2 .

Разом з тим, судом першої інстанції вірно зазначено, що заявницею не подано до заяви про видачу судового наказу будь-яких доказів, що підтверджують факт сумісного проживання з неповнолітнім сином та перебування останнього на її утриманні, оскільки нормою ч. 2 ст. 160 ЦПК України визначено, що із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Аналогічна вимога міститься у ч. 5 ст. 183 СК України, якою визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Наданий заявницею до апеляційної скарги акт обстеження умов проживання № 140 від 26.08.2021, не може бути прийнято до уваги на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, крім того, зазначений акт було складено вже після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи зазначені обставини, можна дійти висновку, що заявницею не виконано вимоги п. 5 ч. 2 та п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України, а саме: не надано доказів на підтвердження сумісного проживання матері з дитиною, що на підставі п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2021 року про відмову у видачі судового наказу по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська