КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4909/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2022року місто Київ

справа № 755/7718/21

Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Катющенко В.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки на дитину,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року позивач звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила:

стягнути з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на її користь компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток на дитину за період з грудня 2016 року по грудень 2019 року - всього 40 днів в розмірі 63879,20 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона працювала в АТ «Райффайзен Банк Аваль» та 30 вересня 2020 року її було звільнено за угодою сторін згідно ч.1 ст.36 КЗпП України.

Вказувала, що при звільненні та проведенні розрахунку їй не було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток на дитину за період з грудня 2016 року по вересень 2020 року, у зв`язку з чим 26 березня 2021 року вона звернулася до відповідача з заявою про отримання остаточного розрахунку заробітної плати за фактично відпрацьований період та грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток на момент звільнення.

Зазначала, що з лютого 2016 року вона самостійно виховує сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки рішенням суду від 09 грудня 2016 року шлюб між нею та батьком дитини розірваний.

Посилалася на те, що про наявність малолітньої дитини та факт розлучення роботодавець був обізнаний, оскільки протягом грудня 2012 року - вересня 2014 року вона перебувала у декретній відпустці, а копія вказаного рішення суду наявна у матеріалах її особової справи.

Вказувала, що вона надавала до відділу кадрів довідку-характеристику №377 від 18 серпня 2020 року та довідку зі Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 07 вересня 2020 року, які відповідач не прийняв до уваги.

В подальшому позивач зазначала, що із наданого відповідачем розрахунку вбачається, що їй було частково нараховано компенсацію за 2020 рік.

Посилалася на те, що нею за період з грудня 2016 року по грудень 2019 року не було використано право на отримання додаткової відпустки одинокої матері, яка виховує дитину, у зв`язку з чим їй підлягає виплаті компенсація за невикористані 40 днів додаткової відпустки.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що нею під час трудових відносин у серпні та вересні 2020 року були надані роботодавцю належні документи, що підтверджують її статус одинокої матері, однак, надаючи оцінку цій обставині суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що у роботодавця не виник обов`язок по виплаті їй компенсації за невикористані дні додаткових відпусток на дитину за період з грудня 2016 року по грудень 2019 року, оскільки вона про свій статус одинокої матері у період з грудня 2016 року до серпня 2019 року роботодавця шляхом надання відповідних підтверджуючих документів не повідомляла.

Вказувала, що суд першої інстанції, посилаючись на роз 'яснення Міністерства соціальної політики України в листі від 30 травня 2014 року №193/13/123-14, не здійснив системний аналіз цих роз`яснень, необгрунтовано, без врахування обставин цієї справи послався на постанову Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі №520/2226/19, в результаті чого прийшов до помилкового висновку про те, що соціальні гарантії статусу одинокої матері обмежуються лише тим роком, в якому цей статус був підтверджений відповідним документом, а не періодом з моменту виникнення цього статусу.

Зазначала, що суд першої інстанції не звернув увагу на суперечливі твердження відповідача щодо того, коли останній отримав копію рішення суду про розлучення.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та копії трудової книжки позивача, з 08 серпня 2007 року по 30 вересня 2020 року ОСОБА_1 працювала на різних посадах в АТ «Райффайзен Банк Аваль».

ОСОБА_1 має малолітню дитину - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

У відзиві на позовну заяву, який був наданий до суду першої інстанції, відповідач вказував на те, що позивач подала документи, що підтверджують її статус одинокої матері 21 серпня 2020 року засобами електронної пошти.

21 вересня 2020 року позивач звернулася до АТ «Райффайзен Банк Аваль» з запитом, в якому, серед іншого, повідомила роботодавця, що вона є розлученою за рішенням суду №755/16270/16-ц від 09 грудня 2016 року, виховує 7-річного сина, який знаходиться на її утриманні, аліментів не отримує та є єдиним годувальником сім`ї.

До вказаного запиту ОСОБА_1 надала рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2016 року та характеристику дитини з навчального закладу.

Із характеристики від 18 серпня 2020 року №377, наданої Комунальним навчальним закладом «Навчально-виховний комплекс №141 «Освітні ресурси та технологічний тренінг» міста Києва (дошкільний навчальний заклад - школа І ступеня - спеціалізована школа IIIступеня з поглибленим вивченням іноземних мов та інформаційних технологій - технологічний ліцей)», вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є учнем 2-В класу НВК № 141 «ОРТ» м. Києва, де навчається з 2019 року. Мати, ОСОБА_1 , приділяє увагу сину та підтримує тісний зв`язок із закладом освіти, батько, ОСОБА_3 , на контакт із класний керівником не виходив.

Згідно з довідкою Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 07 вересня 2020 року № громадянин ОСОБА_3 щодо участі у спілкуванні та вихованні малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до служби у справах дітей та сім`ї з грудня 2016 року по теперішній час не звертався.

Наказом АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 28 вересня 2020 року №2013-К «Про звільнення з роботи» ОСОБА_1 звільнено з посади головного менеджера з організації та контролю судового провадження Управління пізнього збору заборгованості клієнтів роздрібного бізнесу Департаменту проблемної заборгованості роздрібних клієнтів з 30 вересня 2020 року за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України, та здійснено одноразову виплату за видом нарахування «Заохочення разового характеру працівникам Банку (при звільненні)» (КВО 405) у розмірі трьох посадових окладів. Виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку в кількості 47 календарних днів за період з 01 жовтня 2017 року по 30 вересня 2020 року, зокрема: виплачено кошти за додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів працівникам, які мають дітей за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року.

Згідно з розрахунковим листом АТ «Райффайзен Банк Аваль» роботодавцем проведено остаточний розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні, зокрема: оплата за відпрацьовані дні згідно окладів - 28646,00 грн.; посадові надбавка - 3007,83 грн.; грошова компенсація за невикористану відпустку працівника, основи, діяльність - 56785,40 грн.; індексація доходів - 0,00 грн.; заохочення разового характеру працівникам банку (при звільненні) - 85938,00 грн., загалом 174377,23 грн., заборгованість - 0,00 грн.

26 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Райффайзен Банк Аваль» з заявою, у якій просила надати письмовий остаточний розрахунок заробітної плати за фактично відпрацьований період та грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток на момент звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду у даній справі є стягнення грошової компенсації за 40 днів невикористаної додаткової відпустки, як одинокій матері, яка виховує дитину без батька за період роботи з грудня 2016 року по грудень 2019 року.

Спірні правовідносини регулюються положеннями КЗпП України та Законом України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до частини 1 статті 182-1 КЗпП України, частини 1 статті 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька).

Основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері.

Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо, необхідно також підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому для підтвердження права на зазначену відпустку, роботодавцю необхідно надати будь-який оформлений та засвідчений у встановленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини тощо.

Обов'язок оформлення таких документів полягає на працівника, а не на роботодавця.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №523/10844/16-ц, від 31 жовтня 2019 року у справі №734/4136/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі №182/4561/16-ц, від 21 грудня 2020 року у справі №520/2226/19.

У листі Міністерства соціальної політики від 30 травня 2014 року №193/13/123-14 «Щодо надання додаткової відпустки одинокій матері», що має рекомендаційний характер зазначається про те, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити розлученій жінці, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Відтак для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Оскільки соціальна додаткова відпустка, передбачена ст.19 Закону України «Про відпустки», надається один раз протягом календарного року і за цей час може змінитися статус одинокої матері, роботодавець має право вимагати поновлення зазначених документів один раз на рік.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, ч.ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що в її особовій справі в АТ «Райффайзен Банк Аваль» наявне судове рішення у справі №755/16270/16-ц від 09 грудня 2016 року про розірвання шлюбу. Зазначала, що відповідачу було відомо про наявність у неї малолітньої дитини, оскільки протягом грудня 2012 року - вересня 2014 року вона перебувала у декретній відпустці.

Заперечуючи проти позову АТ «Райффайзен Банк Аваль» посилався на те, що з грудня 2016 року по липень 2020 року ОСОБА_1 жодного разу не зверталась до банку з заявою про надання їй щорічної додаткової відпустки як одинокій матері, не надавала документи напідтвердження того, що батько не брав участі у вихованні дитини, у тому числі не надавала жодну із довідок, долучених до позову - з навчального закладу та Служби справах дітей та сім'ї.

При цьому, позивачем не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів на спростування вказаних доводів відповідача.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено, що про свій статус одинокої матері ОСОБА_1 повідомила роботодавця електронним листом 21 серпня 2020 року та письмово 21 вересня 2020 року.

Відповідач, враховуючи надані ОСОБА_1 у серпні та вересні 2020 року документи, при звільненні позивача виплатив останній компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки на дитину за період з січня по грудень 2020 року, що позивачем не заперечується.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 про свій статус одинокої матері у період з грудня 2016 року до серпня 2020 року роботодавця шляхом надання відповідних підтверджуючих документів не повідомляла, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у АТ «Райффайзен Банк Аваль» не виник обов`язок по виплаті їй компенсації за невикористані дні додаткових відпусток на дитину за період з грудня 2016 року по грудень 2019 року.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем під час трудових відносин у серпні та вересні 2020 року були надані роботодавцю належні документи, що підтверджують її статус одинокої матері, однак, надаючи оцінку цій обставині суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що у роботодавця не виник обов`язок по виплаті їй компенсації за невикористані дні додаткових відпусток на дитину за період з грудня 2016 року по грудень 2019 року, оскільки вона про свій статус одинокої матері у період з грудня 2016 року до серпня 2019 року роботодавця шляхом надання відповідних підтверджуючих документів не повідомляла спростовуються вищевикладеним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на суперечливі твердження відповідача щодо того, коли останній отримав копію рішення суду про розлучення не впливають на правильність висновків суду першої інстанції при ухваленні рішення, оскільки наявність в особовій справі ОСОБА_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» судового рішення у справі №755/16270/16-ц від 09 грудня 2016 року про розірвання шлюбу та наявність у останньої малолітньої дитини не підтверджують той факт, що позивач є одинокою матір`ю та не свідчить про наявність, визначених ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустку» підстав для нарахування компенсації за невикористану таку додаткову відпустку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, посилаючись на роз`яснення Міністерства соціальної політики України в листі від 30 травня 2014 року №193/13/123-14, не здійснив системний аналіз цих роз`яснень, необгрунтовано, без врахування обставин цієї справи послався на постанову Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі №520/2226/19, в результаті чого прийшов до помилкового висновку про те, що соціальні гарантії статусу одинокої матері обмежуються лише тим роком, в якому цей статус був підтверджений відповідним документом, а не періодом з моменту виникнення цього статусу, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач у період з часу виникнення та до серпня 2020 року не довела до відома роботодавця інформацію про наявність у неї статусу одинокої матері та не надала будь-які документи, окрім свідоцтва про народження дитини та рішення про розірвання шлюбу, які б належним чином підтвердили наявність у неї такого статусу, та зумовила виникнення у роботодавця обов`язку нарахувати та виплатити їй на дату її звільнення компенсацію за невикористані додаткові відпустки на дитину за період з грудня 2016 року по грудень 2019 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: