Справа № 522/6758/20
Провадження № 2/522/2607/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

за участю секретаря Лукашкіні О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

27 квітня 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2020 року зазначений позов був прийнятий до розгляду та відкрито провадження у справі.

Разом з цим, Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову по справі про визнання правочину недійсним задоволено та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить відповідачу.

Вказана Ухвала про забезпечення позову Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2020 року була скасована Постановою Одеського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року.

Ухвалою Приморський районний суд м. Одеси від 22 лютого 2022 року було закрите підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 . Позивач звернулась до Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі із заявою щодо прийняття спадщини, але за інформацією наданою Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради на запит державного нотаріуса, стало відомо, що двокімнатна квартира площею - 44 кв. м., яка належала ОСОБА_3 на праві приватної власності, перейшла у власність ОСОБА_2 за Договором дарування від 20 травня 2016 року який посвідчено приватним нотаріусом Крикливою О.М. та зареєстровано у реєстрі за № 754 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач вказує, що враховуючи що їй нічого не було відомо щодо укладання ОСОБА_3 вказаного договору дарування, та те, що при житті її батько, наскільки їй відомо, не спілкувався та не проживав з відповідачем однією сім`єю, позивачем було ретельно вивчено договір дарування, з якого, на її думку, вбачається, що її батько не ставив особистого підпису на даному правочині, оскільки вона знає підпис свого батька, а підпис який є у наявності в договорі дарування йому не належить. На підставі вищезазначених обставин позивач вважає, що відповідач порушує її законні права та інтереси, як спадкоємця, щодо можливості прийняття спадщини у вигляді вищезазначеного нерухомого майна, оскільки відсутні правові підстави дійсності договору дарування про який ідеться. Так, позивач посилається на відсутність волевиявлення учасника правочину передбаченого ч. 1 ст. 215 ЦК України, яке виражається у відсутності підпису ОСОБА_3 на договорі дарування. Просила суд задовольнити позовну заяву.

Представником відповідача було подано Відзив на позовну заяву в якій останній вказує, що позовна заява безпідставна, необґрунтована та така, що не підлягає задоволенню. Вважає, що вимоги чинного законодавства щодо укладення та державної реєстрації договору дарування від 12 травня 2016 року який посвідчено приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Крикливою О.М. та зареєстровано у реєстрі за № 754 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, сторонами дотримано в повному обсязі, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність квартири дарувальнику перевірено приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Крикливою О.М. Таким чином, відсутні підстави вважати договір про який ідеться недійсним., оспорюваним та/або таким який укладено з порушенням закону. При цьому, відсутні підстави вважати, що підпис ОСОБА_3 на договорі дарування від 12 травня 2016 року підроблений, як безпідставно зазначає позивач у своїй позовній заяві, що обумовлено встановленням приватним нотаріусом осіб сторін договору дарування від 12 травня 2016 року. Крім того, у відповідача наявний оригінал заяви від 12 травня 2016 року написаній власноруч ОСОБА_4 , в якій він зазначає що під час укладення нотаріального договору дарування від 12 травня 2016 року перебуває при здоровому розумі, твердій пам`яті, розуміє значимість своїх дій, вільно володіє українською мовою, розуміє, що за своєю природою договір дарування є безоплатним та інше. Разом з цим, представник відповідача вказує на той, факт, що з позовної заяви також очевидним є, що позивач тривалий час не спілкувалася з батьком та звернулася до суду виключно з метою отримати у власність майно відповідача. Про це також свідчить те, що позивач жодним чином не приймала участі у похованні власного батька. Так, витрати на поховання ОСОБА_3 взяла на себе ОСОБА_2 .

Просив суд в задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.

Одночасно, представником відповідача було подано Клопотання про застосування строків позовної давності. Посилаючись на те, що оспорюваний правочин укладено 12 травня 2016 року, з позовною заявою позивач звернулась до суду 27 квітня 2020 року, а строк позовної заяви сплив 13 травня 2019 року.

Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України ( 435-15) - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК України встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

Положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України внормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Так, загальні положення застосування позовної давності викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду № 522/1029/18 (14-270цс19); № 522/2110/15-ц (14-247 цс 18) /п. 61; № 522/2201/15-ц (14-179 цс 18) /п. 61/; № 522/2202/15-ц (14-132цс18) /п. 61/; № 372/1036/15-ц (14-252цс18);№ 904/10956/16 (12-90гс19); № 183/1617/16 (14-208 цс 18) /п.п. 73/; № 911/1437/17 (12-226гс18) /п. 76/.

У судове засідання 24 листопада 2022 сторони у судове засідання не з`явились, також були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, проаналізував матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 12 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крикливою О.М., зареєстрованого у реєстрі за № 754, ОСОБА_3 передав безкоштовно у власність ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 4 оспорюваного договору, дарувальник, тобто померлий ОСОБА_3 , свідчить, що дійсно є власником квартири, не має обмежень щодо свого права розпорядження квартирою, вказана квартира на момент відчуження боргом за житлово - комунальні послуги не обтяжена, ні квартира, ні будь - яка її частина на момент укладення оспорюваного договору дарування нікому не надана в користування, до укладення договору дарування іншим особам не відчужена, під забороною (арештом) та в заставі, податковій заставі не перебуває, як внесок статутного капіталу юридичних осіб не передана, не обтяжена будь - якими іншими зобов`язаннями або речовими правами третіх осіб, у тому числі правами сервітуту, у квартирі не зареєстровано місцезнаходження юридичної особи, щодо неї відсутні судові спори, прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України, немає. Внаслідок відчуження зазначеної квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх, неповнолітніх дітей, непрацездатних осіб, а також осіб над якими встановлено опіку та піклування яких ОСОБА_3 зобов`язаний утримувати за законом чи договором, не порушує їх право користування житлом.

Згідно пункту 1 оспорюваного договору, дарувальник, тобто ОСОБА_3 , передав, а Обдарована (відповідач) отримала вказану в договорі квартиру.

Згідно пункту 6 оспорюваного договору дарування сторони ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) стверджують, що однаково розуміють значення і умови договору дарування прощо свідчать їх особисті підписи на договорі дарування.

Згідно напису приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Крикливою О.М., на оскаржуваному договрі - особи сторін ( ОСОБА_3 та відповідача) встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 квартири перевірено.

Згідно вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В ст. 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

В рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України і конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За приписами ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ч. ч. 2, 3 ст. 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Пунктами 1 - 4 глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5 передбачено, що нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, дотримання загальних вимог, які є необхідними для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України, є обов`язковим як для сторін правочину, так і для особи яка посвідчує такий правочин.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що договір дарування квартири від 12 травня 2016 року є недійсним так як відсутнє волевиявлення учасника правочину ОСОБА_3 передбачене ч. 1 ст. 215 ЦК України, яке виразилося у відсутності підпису ОСОБА_3 на договорі дарування.

Однак, вказане твердження позивача спростовується копією Договору дарування квартири від 12 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крикливою О.М., зареєстрованого у реєстрі за № 754, за яким ОСОБА_3 передав безкоштовно у власність ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, наявність воелевиявлення ОСОБА_3 підтверджується власноруч написаною заявою останнього від 12 травня 2016 року, в якій він вказує, що він перебуває при здоровому розумі, твердій пам`яті, розуміє значимість своїх дій, вільно володіє українською мовою, розуміє, що за своєю природою договір дарування є безоплатним та інше.

Вказані докази у своїй сукупності із наведеними нормами закону, вказують на суворе дотримання сторонами правочину, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та нотаріусом Крикливою О.М., вимог необхідних для чинності правочину, в момент укладання оскаржуваного договору. В тому числі, але не виключно, нотаріусом було встановлено такі вагомі обставини, як особу ОСОБА_3 , що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, волевиявлення ОСОБА_3 , який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, дійсні наміри ОСОБА_3 щодо укладенн договору, до вчинення правочину, який нотаріус посвідчує.

Одночасно з цим, в договорі дарування наявні підписи сторін правочину.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК Кодексу.

Така сама позиція викладена у п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9 - відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину недійсним, повинен довести суду недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права.

За приписами ст. ст. 76, 77. 78, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази мають бути належними, достатніми, достовірними та допустимими.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивачем, на підтвердження обставин викладених у позовній заяві, було додано до позовної заяви наступні документи: копію паспорту та ідентифікаційного коду позивача, копія свідоцтва про народження від 29.01.1991 року серії НОМЕР_1 , копія свідоцтва про смерть від 11.03.2020 року серії НОМЕР_2 , копія договору дарування від 12.05.2016 року, копія листа Приморської державної нотаріальної контори. Будь - яких інших доказів позивачем та/або представником позивача суду не надано та клопотань про їх забезпечення не заявлено.

Вказані докази, в розумінні ст. ст. 76, 77, 78, 79, 80 ЦК України, жодним чином не підтверджують обставини на які посилається позивач, а тому не можуть бути взяті судом до уваги.

Таким чином, позивачем не доведено, що на момент укладення правочину сторонами не додержано вимоги встановлені ст. 203 ЦК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент вчинення правочину (укладання договору дарування), ОСОБА_3 та ОСОБА_2 додержано вимоги ст. 203 ЦК України, що в свою чергу виключає можливість визнання правочину недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при укладенні спірного правочину воля сторін правочину відповідала зовнішньому її прояву та сторони передбачали реальне настання правових наслідків.

На підставі викладеного, керуючись п. п. 8, 28 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9, п. 1 г. 3, п. 1-4 г. 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5, ст. 55 Конституції України, ст. ст. 203, 204, 209, 215, 717, 719, 722 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 12, 13, 76-89, 141, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним - відмовити .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений 24.11.2022 року.

Суддя

24.11.2022