н/п 2/490/3047/2019

Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

06.12.2022 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Черенкової Н.П., при секретарі Романової К.Т., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ "Державний Ощадний банк України" в особі філії - Миколаївського обласного управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної роботодавцю,-

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення матеріальної шкоди,заподіяної роботодавцю. Так, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 4195 грн 50 коп заподіяної шкоди

В обгрунтування позовних вимог (з урахуванням додаткових письмових пояснень від 05.11.2019 року та від 28.08 .2021 року) посилався на те, що відповідно до договору про відкриття пенсійного рахунку та його розрахункове касове обслуговування від 17.10.2013, укладеного між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 , останньому було відкрито рахунок на зарахування пенсійних виплат. Позивач вказує, що в період з лютого 2004 року по вересень 2016 року з вказаного рахунку було незаконно виплачено пенсійні кошти на загальну суму 101 271,17 грн. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11 липня 2017 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва збитки в розмірі 101271 грн. 07 коп. Позивач вказує, що порушенням Банком договірних зобов`язань полягає в неналежній ідентифікації касовими працівниками невстановленої особи, яка в період з лютого 2004 по вересень 2016 року отримувала через касу Банку пенсію призначену ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вважає, що в даному порушенні наявна вина працівників банку, оскільки обов`язок ідентифікацї клієнтів та перевірки належності пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідності даних паспорта тим, що зазначені в касовому документі покладається в рівній мірі, як на касирів так і на контролерів АТ «Ощадбанк».

Так, відповідач здійснила касові операції з видачі готівки за рахунокм померлого пенсіонера без здійснення перед видачею готівки перевірки належності пред`явленого паспорта отримувачу коштів та без перевірки відповідності даних паспорта тим даним, що ззаначені в касовому документі. Тим самим відповідач порушила ст. 139 КЗпП України, п. 8р.І, п. 3.5 гл.3 Розділу ІУ Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затв. Постановою правління НБУ від 01.06.2011 № 174, п.п. 1.3, 3.17, 3.18 Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ операційно-касових працівників ТВБВ філії Миколаївське обласне управління АТ "Ощадбанк", затверджені 11.07.2005 та 15.10.2011 року.

Отже внаслідок порушення покладених на відповідача трудових обов`язків та вимог чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин запоідяну відповідачем Банку пряма дійсна шкода на суму загальну 4195 грн 50 коп. Право регресної вимоги до відповідача виникло у Банку з часу виплати підприємтсвом цих сум третій оосбі.

02.11.2018 року відповідачем ОСОБА_1 надано відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, того що відповідач порушила свої трудові обов`язки при виплаті пенсійних коштів, крім посилання на рішення суду у господарській справі та на нормативні документи щодо проведення банківських касових видаткових операцій, не надано. Отже не доведено наявності підстав для покладення на відповідача матеріальної відповідальності. Також, підстави для притягнення відповідачки до відповідальності, а саме стягнення шкоди в порядку регресу, відсутні, оскільки при виконанні своїх посадових обов`язків діяла згідно норм діючого законодавства та внутрішніх інструкцій Банку; та зазначила що в її діях- старшого контролера-касира Банку вина у завданні шкоди банку також відсутня.

Окрім того, заперечення відповідачки в відзиві проти заявлених позовних вимог, в повній мiрi спростовують посилання адміністрації Банку на те, що саме внаслідок недостатньої чи неналежної ідентифікації особи була спричинена банку значна майнова шкода. В позовній заяві та доданих матеріалах вiдсутнi докази, які б підтверджували вину відповідачки.

Ухвалою від 27.03.2018 року відкрито провадження по справі та ухвалено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 18.10.2018 року роз`єднано позовні вимоги.

Розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.12.2020 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі Рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 р. №3242/3дп/15-20 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_3 .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2021 року визначено головуючого по справі суддю Черенкова Н.П.

16.01.2021 року матеріали справи передані на розгляд судді Черенкова Н.П.

Ухвалою судді Черенкова Н.П. від 16.01.2021 прийнято до провадження справу за позовом Публічне акціонерне товариство "Державний Ощадний банк України" в особі філії - Миколаївське обласне управління АТ "Ощадбанк" до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної роботодавцю.

Представник позивача в судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позові та заявах з процесуальних питань.

Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про відмову у задволенні позову з підстав, викладених у відзиві, а також просив витребувати особову справу клієнта ОСОБА_2 , якому було відкрито рахунок, який обслуговувався ТВБВ №10014/0221.

Ухвалою від 31.03.2021 року витребувано у АТ "Державний Ощадний банк України" в особі філії - Миколаївського обласного управління АТ "Ощадбанк" особову справу клієнта ОСОБА_2 , якому було відкрито рахунок в ТВБВ №10014/0221 філії - Миколаївського обласного управління АТ "Ощадбанк" та закрито підготовче провадження у справі і призначено до судового розгляду.

Дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам, суд приходить до наступного висновку.

03.01.2006 між управлінням Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва, правонаступником якого є позивач, та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», надалі перейменованим на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», укладено договір № 51 про виплату пенсій та грошової допомоги. На підставі додаткових угод до договору та рішень конкурсних комісій з відбору банків, договір щороку пролонговувався та діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Матеріали справи свідчать, що на о,18.09.1979 р.н. згідно із особистою заявою пенсіонера, пенсія направлялась на виплату ОСОБА_4 на банківський рахунок (на ощадну книжку) у відокремленому підрозділі відповідача, а саме: Філії Миколаївське обласне управління «Державний ощадний банк України», ТВБВ № 10014/187 (раніше - ТВБВ № 10014/0221).

Згідно наказу № 152-к від 09.04.2017 ОСОБА_1 прийнято на посаду старшого касира ТВБВ №10014/0204, тимчасово, за строковим трудовим договором, на час хвороби ОСОБА_5 , з 10.04.2012 року по її фактичний вихід. Тогож дня з нею укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з яким вона виконує роботу, пов`язану із зберіганням, обробленням , прийманням , видачею довірених установою банку цінностей та бере на себе зобов`язання по їх збереженню. Відповідно до наказу від 12.06.2012 року №240-к виданого начальником управління, ОСОБА_1 переведено за її згодою на постійну роботу на посаду старшого касира ТВБВ №10014/0204. 26.11.2014 року укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

10.07.2014 року ОСОБА_1 оформлена видаткова операція на 3147,00 грн, 12.12.2015 року оформлена видаткова операція на 1050,00 грн, 12.05.2015 року оформлена видаткова операція на 1050,00 грн, за рахунком ОСОБА_4 , що підтверджується випискою з рахунку та скріншотом з програмного забезпечення АБС та дублікатами заяви на видачу готівки, наявними в матеріалах справи. Враховуючи, що обов`язок ідентифікації клієнтів та перевірки належності пред`явленого паспорта одержувачу, покладається в рівній мірі, як на касира, так і контролера, розмір шкоди, заподіяної відповідачем Банку, становить 4195 грн 50 коп.

Судом досліджено рішення Господарського суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року, залишене без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11 липня 2017 року згідно якого стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» на користь Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва збитки в сумі 101271 грн.

З даного рішення вбачається, що на обліку в Центральному об`єднаному Пенсійному фонді України з 16.12.2003 року перебував пенсіонер ОСОБА_4 , пенсія якому направлялась у Миколаївське обласне управлінні «Державний ощадний банк України».

23 серпня 2016 року органом ПФУ отримано лист головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 5585/05.03 від 23.08.2016 щодо необхідності проведення перевірки достовірності персональних даних одержувачів пенсійних виплат, списки яких зазначені у додатках до цього листа, виявлених під час опрацювання Пенсійним фондом України інформації, наданої Міністерством фінансів України, оскільки, за інформацією Міністерства фінансів України, реєстраційні номери облікових карток платників податків вказаних громадян закриті компетентними органами у звязку із смертю. У Додатку 1 до цього листа були зазначені персональні дані пенсіонера ОСОБА_4 ..

В ході відпрацювання вказаних списків УПФУ отримана інформація про недійсність паспорта ОСОБА_4 . Рішенням від 29.09.2016 № 71/1 УПФУ припинив виплату пенсії ОСОБА_4 до з`ясування обставин.

Листом від 03.10.2016 № 05.01/05-43/2937 Миколаївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомив, що в архіві відділу зберігається актовий запис про смерть № 534 від 28.01.2004, складений на імя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, грошові кошти, які направлялись Пенсійний фондом банку на виплату пенсії ОСОБА_4 виплачувались в період з лютого 2004 року по вересень 2016 року третій особі, чим Пенсійному фонду України було завдано збитків на суму 101271,17 грн.

З матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що грошові кошти, які перераховувались позивачем відповідачу в період з лютого 2004 року по вересень 2016 року для зарахування на поточний рахунок ОСОБА_4 та подальшої виплати пенсії її одержувачу, виплачувались відповідачем третій особі.

Як встановлено господарським судом, видача Банком пенсійної виплати ОСОБА_4 третій особі свідчить про невиконання відповідачем зазначених вище положень законодавства, а також положень договору № 51 про виплату пенсій та грошової допомоги в частині недотримання обовязку з виплати пенсії саме одержувачу (параграф 2 статті 2 договору) та додержання чинного законодавства у відносинах з позивачем (параграф 1 статті 5 договору).

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням відповідача та збитками вбачається у наступному: у разі виконання відповідачем належним чином договірних обовязків та обовязків, покладених на нього чинним законодавством, а саме: у разі невиплати відповідачем пенсії ОСОБА_4 третій особі, та, як наслідок, накопичення грошових коштів, що спрямовувались позивачем відповідачу для зарахування на поточний рахунок ОСОБА_4 , на рахунку вказаного громадянина, це призвело б у дію механізм, передбачений пунктом 16 Порядку № 1596 (а саме: якщо суми пенсії та грошової допомоги одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунка більш як один рік, уповноважений банк зобовязаний повідомити про це відповідному органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення не пізніше 28 числа місяця, у якому виникли такі обставини, а одержувач подати нову заяву до органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення згідно з вимогами, визначеними в пункті 10 цього Порядку). За таких умов припинення перерахування відповідачу позивачем коштів (пенсійної виплати) для зарахування її на поточний рахунок ОСОБА_4 відбулося б раніше. Отже, у разі дотримання відповідачем умов договору та чинного законодавства, збитків Пенсійного фонду та, як наслідок, порушення прав застрахованих осіб, можна було б уникнути.

Вина відповідача (Банку), як банківської установи, уповноваженої на виплату пенсій одержувачам, полягає у тому, що останній в своїй діяльності припустився порушень договірних положень та норм законодавства, що спричинило завданню шкоди Пенсійному фонду, яка підлягає відшкодуванню в повному обсязі. Зокрема, в інституті цивільної відповідальності закріплені дві основоположні засади принцип повного відшкодування завданої шкоди та презумпція вини особи, яка порушила зобовязання (частина 2 статті 614, стаття 623 ЦК України). Відповідачем(банком) не надано належних та допустимих доказів виявлення ним необхідної турботливості і обачливості при виконанні своїх зобовязань за договором.

Судом досліджено висновок службового розслідування від 16 березня 2018 року з якого вбачається, що відповідач ОСОБА_1 ( пункт 18) з 09.04.2017 року тимчасово прийнято на посаду старшого контролера-касира ТВБВ № 10014/0204 Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» з повною індивідуальною матеріальної відповідальністю. З висновку вбачається, що Пенсійному фонду України спричинено матеріальні збитки в розмірі 101271,17 грн. внаслідок неналежної ідентифікації особи-отримувача готівкових коштів через касу Банку. Комісія дійшла висновку про заподіяння ОСОБА_1 шкоди за проведення касової операцій в період з 10.07.2014 року по 12.05.2015 року в порушення вимог п.17 посадової інструкції від 15.10.2011 ( здійснення ідентифікації клієнтів), з якою була ознайомлена під особистий підпис того ж дня.

Нормативно-правовими актами, що регулюють порядок видачі готівки з поточних рахунків одержувачів та були чинними у спірний період, встановлено обовязок відповідача перевіряти особу одержувача грошових коштів за предявленим документом, що посвідчує його особу. Зокрема, пунктом 5 глави 3 «Порядок видачі готівки з каси банку» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління Національного банку України від 14.08.2003 № 337, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 року за N 768/8089, чинної з 01.02.2004 року по 15.07.2011 року, визначено, що у видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек) працівник банку перевіряє: повноту заповнення реквізитів на документі; наявність підписів посадових осіб банку, яким надано право підпису касових документів, і тотожність їх зразкам; належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі; у разі отримання готівки за довіреністю правильність оформлення довіреності на отримання готівки; наявність підпису отримувача.

Пунктом 3.5. Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління Національного Банку України від 01.06.2011 № 174, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.06.2011 за № 790/19528, яка набрала чинності з 15.07.2011 і є чинною на дату розгляду справи, передбачено, що банк (філія, відділення) перед видачею готівки у видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек) перевіряє, поміж іншого, належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі.

Відповідно до п. 1.3 розділу I глави ІІІ Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк» під час здійснення касових операцій установи Банку мають забезпечувати ідентифікацію клієнтів відповідно до вимог законодавства України.

Згідно п. 17 посадової інструкції старшого контролера- касира територіально відокремленого безбалансового відділення філії Миколаївське обласне управління № 10014/0187-0223 АТ «Ощадбанк» м. Миколаєва від 15.10.2011 року до обов`язків старшого контролера- касира належить здійснення ідентифікації клієнтів при встановленні взаємовідносин з банком згідно програми ідентифікації та вивчення клієнтів АТ "Ощадбанк" та реалізовує інші програми проведення фінасового монтіорингу згідно програм АТ "Ощадбанк" під час здійснення ними операцій, що підлягають фінансовому моніторингу.

Старший касир несе повну матеріальну відповідальність за неналежне виконання своїх функціоналтьних обов`язків ; за правопорушення, скоєні в процесі виконання своїх обов`язків; за порушення вимог інструкцій , інших нормативних, розпорядчих та методичних документів, які регламентують роботу банківських установ; за безпеку збереження, заподіяну з його вини тощо. Повинен знати нормативно правові акти ( в т.ч. інструкції) з питань банківської діяльності, правила приймання, видачі та обліку і зберігання готівки тощо.

Відповідно дост.130 КзПП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Переліком посад і робіт, що суміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення чи застосування в процесі виробництва, посади старшого контролера касира та контролера касира належать до посад, за якими можуть бути укладені договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Відповідно до ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою.

Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен встановити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29.12.92 «Про судову практикув справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд зобовязаний встановити, зокрема, якими неправомірними діями працівника заподіяно шкоду роботодавцю, та чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди.

Також згідно з позицією, викладеною у постанові ВСУ від 26.11.2014 року у справі № 6-139цс14, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обґрунтовуючи підстави матеріальної відповідальності ОСОБА_1 , як працівника банку з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю, АТ «Ощадбанк» посилалося на порушення відповідачем посадових обов`язків, а саме неналежне здійснення ідентифікації особи, яка звернулась від імені ОСОБА_6 та отримувала належні йому грошові кошти.

18 лютого 2016 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №136 «Про затвердження Порядку здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування» та визначено механізм здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктами 7,9 зазначеного Порядку визначено, що верифікація та моніторинг державних виплат здійснюються структурним підрозділом Мінфін; у разі виявлення під час здійснення верифікації та моніторингу невідповідності інформації, на підставі якої призначено (продовжено), нараховано або здійснено державну виплату, Мінфін надсилає розпоряднику бюджетних коштів та/або іншому органу, який здійснює виплати за рахунок коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, рекомендацію щодо зупинення або припинення таких виплат відповідним реципієнтам або групі реципієнтів.

Ідентифікацією є заходи, що вживаються банком для встановлення особи шляхом отримання її ідентифікаційних даних. Ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо. Ідентифікаційними даними для фізичної особи є прізвище, ім`я та по батькові, дата народження, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаним на території України для укладення правочинів), дата видачі та орган, що його видав, реєстраційний номер облікової картки платника податків України (або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів) або номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України чи номер паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України в електронному безконтактному носії (пункт 17 частини 1 статті 1 та пункт 1 частини 9 статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» № 1702-VII від 14 жовтня 2014 року, який діяв на час виникнення спірних відносин).

Нормативно-правовими актами, що регулюють порядок видачі готівки з поточних рахунків одержувачів та були чинними у спірний період, встановлено обов`язок відповідача перевіряти особу одержувача грошових коштів за пред`явленим документом, що посвідчує його особу. Зокрема, пунктом 5 Глави 3 Розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року №337, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2003 року за №768/8089, чинної з 01 лютого 2004 року по 14 липня 2011 року, визначено, що у видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек) працівник банку перевіряє: повноту заповнення реквізитів на документі; наявність підписів посадових осіб банку, яким надано право підпису касових документів, і тотожність їх зразкам; належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі; у разі отримання готівки за довіреністю правильність оформлення довіреності на отримання готівки; наявність підпису отримувача.

Пунктом 3.5 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління Національного Банку України від 01 червня 2011 року №174, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за №790/19528 (яка діяла з 15 липня 2011 року по 01 листопада 2018 року), передбачено, що банк (філія, відділення) перед видачею готівки у видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек) перевіряє, поміж іншого, належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі.

Відповідно до п.1.3 розділу I глави ІІІ Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк» під час здійснення касових операцій установи банку мають забезпечувати ідентифікацію клієнтів відповідно до вимог законодавства України.

Згідно п.17 Посадової інструкції старшого контролера-касира територіально відокремленого безбалансового відділення філії Миколаївське обласне управління №10014/0187-0223 АТ «Ощадбанк» м. Миколаєва від 15 жовтня 2011 року до обов`язків старшого контролера-касира належить здійснення ідентифікації клієнтів при встановленні взаємовідносин з банком згідно програми ідентифікації та вивчення клієнтів АТ «Ощадбанк» та реалізовує інші програми проведення фінансового моніторингу згідно програм АТ «Ощадбанк» під час здійснення ними операцій, що підлягають фінансовому моніторингу.

Старший касир несе повну матеріальну відповідальність за неналежне виконання своїх функціональних обов`язків; за правопорушення, скоєні в процесі виконання своїх обов`язків; за порушення вимог інструкцій, інших нормативних, розпорядчих та методичних документів, які регламентують роботу банківських установ; за безпеку збереження довірених йому установою банку цінностей; за матеріальну шкоду, заподіяну з його вини тощо. Повинен знати нормативно правові акти (в т.ч. інструкції) з питань банківської діяльності, правила приймання, видачі, обліку і зберігання готівки тощо.

Правилами пункту 3.5 розділу ІУ Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою НБУ від 01 червня 2011 року №174, яка діяла станом на 2012 рік, передбачено, що банк перед видачою готівки у видаткових касових документах перевіряє, поряд з іншим, належність пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі; наявність підпису отримувача. Таке правило повністю кореспондується з положеннями пункту 3.18 Інструкції з організації касової роботи та здійснення касових операцій в установах АТ «Ощадбанк», затвердженої постановою правління АТ «Ощадбанк» від 13 грудня 2012 року №693, яке також передбачає, що для здійснення видаткових касових операцій клієнт надає паспорт або документ, що його замінює, а касовий працівник перевіряє належність документу, що посвідчує особу, отримувачу.

У наданих позивачем документах (позовній заяві, додаткових поясненнях та висновках службового розслідування від 16 березня 2018 року) наведено положення пункту 5.42 Порядку відкриття, ведення та закриття рахунків фізичних осіб у національній валюті установами АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління АТ «Ощадбанк» від 16 лютого 2004 року №17-2 (далі - Порядок №17-2), яким встановлено порядок ідентифікації клієнта. Цей порядок передбачає, що при видачі частин вкладу чи нарахованих відсотків контролер приймає від особи, яка отримує кошти, ощадну книжку (якщо вона видавалась), паспорт або документ, що його замінює, та заповнену заяву на видачу готівки; пересвідчується в особі вкладника, перевіряє зазначені на заяві на видачу готівки данні паспорта особи, яка отримує кошти, або документа, що його замінює, перевіряє відповідність підписів в ощадній книжці із записами в картці особового рахунку дату видаткової операції, суму видачі та залишок вкладу (нарахованих відсотків) після видаткової операції; проставляє на заяві на видачу готівкою цифрами видану суму, залишок вкладу (нарахованих відсотків), підписує ці записи та реєструє операцію в касовому журналі (операційному щоденнику); видає особі, яка отримує кошти, номерний жетон для виклику його касиром), проставляючи номер цього жетона на заяві на видачу готівки; ощадну книжку, разом із заявою на видачу готівки та іншими документами, на підставі яких проводиться виплата, внутрішнім порядком передає касиру. Касир викликає особу, яка отримує вклад (відсотки) за постановленим в заяві на видачу готівки номером жетона; перевіряє правильність та повноту оформлення переданих контролером документів; підписує записи операцій в ощадній книжці та заяву на видачу готівки; видає кошти; видає особі, яка отримує вклад (відсотки) ощадну книжку. Якщо ощадна книжка по вкладу не видавалась, повертає контролеру другий примірник заяви на видачу готівки для проставлення печатки і видає його особі, яка отримує вклад (відсотки).

Отже, порядок дій контролера та касира при видачі готівки мають суттєві відмінності. При цьому перевірка належності пред`явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу цей порядок прямо не передбачає. Розмежування обов`язків цих осіб позивач не навів.

При цьому, посилаючись на порушення ОСОБА_1 порядку ідентифікації клієнта, банк взагалі не зазначив, які конкретні дії за Порядком №17-2 не виконала відповідачка або як контролер, або як касир.

Крім того, встановивши у вересні 2016 року факт видачі працівниками банку готівкових коштів на ім`я ОСОБА_4 , який помер у 2004 році , АТ «Ощадбанк» вчасно не провело службове розслідування, не вилучило документи, не опитало відповідальних працівників.

Відсутні відомості про звернення банку у цей період і до правоохоронних органів.

Службове розслідування проводилось банком тільки після відшкодування коштів Пенсійному фонду у період з 27 липня 2017 року по 16 березня 2018 року. При проведенні службового розслідування не було встановлено механізму незаконного отримання коштів (або отримання коштів за довіреністю, або за підробленим паспортом (фото), або без документу, що посвідчує особу отримувача чи інш.). Комісією не виявлено і причини, які створили можливість або сприяли незаконній видачі готівкових коштів, а висновки розслідування стосуються лише розміру шкоди, заподіяної кожним працівником банку.

Встановлені обставини та зазначені недоліки перешкоджають суду встановити, якими конкретно неправомірними діями ОСОБА_1 заподіяно шкоду позивачу у розмірі 4195,50 грн.; який ступень її вини як контролера або касира при здійсненні кожної операції.

Встановлення цих обставини є необхідною умовою застосування правил статей 130,134 КЗпП України щодо покладення на працівника повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну установі банку (пункт 3 Постанови №14).

Не доведено позивачем і те, що в установі банку були створені всі умови для забезпечення схоронності матеріальних цінностей, що також є підставою для покладення на працівника матеріальної відповідальності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що готівкові кошти незаконно видавались після смерті пенсіонера третій (невстановленій) особі без будь-яких зауважень більш ніж 12 років. Протягом цього часу моніторинг клієнтів, звірки з податковими та пенсійними органами банком не проводилось. Видаткові операції здійснювались різними працівниками банку (більше 29 працівників) з відмінною кваліфікацією, діловими якостями, ступенем відповідальності тощо. Але ці фактори не вплинули на результат ідентифікації та не змогли перешкодити незаконним діям.

Такі обставини свідчать про те, що існуючий в АТ «Ощадбанк» порядок ідентифікації клієнта не міг забезпечити схоронність коштів від незаконного отримання пенсійних нарахувань.

Крім того, Національним банком України надіслано всім банкам листа від 16 лютого 2007 року №48-012/214-1688 з рекомендаціями (інформацією) щодо способів підробки документів, а також ознак (властивостей) підроблених документів, за якими вони можуть бути виявлені.

Проте, в матеріалах справи відсутні відомості, що АТ «Ощадбанк» дотримувався рекомендацій Національного Банку України, використовував їх в роботі, проводив навчання з відповідними працівниками та забезпечив їх належними методиками для здійсненні ідентифікації клієнтів.

Отже, суд дійшов висновку про те, що АТ «Ощадбанк» не довело сукупність необхідних підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну установі, а саме не довело протиправність її дій, порушення посадових обов`язків та конкретної форми вини, відповідає обставинам справи та вимогам статей 130,131,134, 138 КЗпП України.

Суд не може погодитись з твердженням позивача про те, що належним та достатнім доказом підстав матеріальної відповідальності ОСОБА_1 , а саме порушення нею своїх посадових обов`язків, є факти, які встановлені рішенням господарського суду та мають преюдиційне значення у справі, яка розглядається.

Насамперед, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не доводяться (мають преюдиційне значення) обставини, встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили, при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої ці обставини встановлено.

Відповідач ОСОБА_7 не приймала участі у господарській справі за позовом Центрального об`єднаного управління ПФУ м. Миколаєва до ПАТ «Ощадбанк», а тому обставини, навіть встановлені господарським судом щодо відповідача, преюдиційного значення не мають.

Крім того, предметом судового дослідження та оцінки у господарській справі був факт належного або неналежного виконання АТ «Ощадбанк» умов господарського договору, укладеного 03 січня 2006 року між ним та Управлінням Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про виплату пенсій та грошової допомоги в частині недотримання обов`язку.

Висновки господарського суду про відшкодування шкоди Пенсійному фонду ґрунтувались на встановленні судом факту неналежного виконання АТ «Ощадбанк» умов договору від 03 січня 2006 року та вимог діючого відомчого законодавства.

Отже, встановлені судовим рішенням від 13 квітня 2017 року підстави матеріальної відповідальності юридичної особи, як сторони господарського договору, не є доказом наявності підстав повної матеріальної відповідальності працівника цієї юридичної особи.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, відповідальність може настати тільки за наявності шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди та причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача.

На підставі належним чином оцінених судом доказів, вина відповідача у виникненні інкримінованих їй збитківі, наявність прямої дійсної шкоди та причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювачів шкоди, Банком не доведена.

Крім того, надані позивачем висновок про результати службового розслідування від 16.03.2018 та рішення господарських судів не є допустимими, достовірними та достатніми доказами, в розумінні ст. ст. 78-79 ЦПК України, оскільки вони не дають змогу дійти висновку про наявність в діях відповідача порушення посадових обов`язків та завдання нею прямої дійсної шкоди позивачу.

Позивачем не надано суду доказів того, що відповідач порушила свої трудові обов`язки в частині ідентифікації особи, яка отримувала кошти за клієнта банку ОСОБА_4 .. Суд критично оцінює доводи позивача про те, що відповідач не здійснила необхідних дій щодо ідентифікації клієнта, в результаті чого видала кошти банку третій особі.

Так, такі дій вчинювалися 29 працівниками Банку протягом більше 10 років , що свідчить, на думку суду, про те, що доводли відповідача про те, що поза межами компетенції касирів була можливість визначити справжність чи підролбку паспорта особи, яка отримувала кошти. Тим більше, щона неправильність оформлення вказанихї касових операцій чи невідповідність їх проведення відповідним інструкціям - позивач не посилався і про такі не зазначав.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладнене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову через недоведеність позовних вимог ( вини працівника у заподіянні вказаної шкоди банку).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню позивачеві не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 зазначеної норми права встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунківтощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Аналіз змісту статей 10-13 ЦПК України в узагальненому вигляді свідчить про те, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і ст. 81 та ст. 137 ЦПК України.

Принцип змагальності знайшов своє втілення також у положеннях частин 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020р. у справі № 755/9215/15-ц.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд враховує, що із телеологічного (цільового), логічного й системного тлумачення положень статей 403-404 ЦПК України і статей 13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» слідує, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Суд, здійснюючи розподіл судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) вказує наступне.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Керуючись статтями4,19,77, 81 141, ,263-265, 273 ЦПК України,суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди в розмірі 4195 грн 50 коп - відмовити .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через шляхом подачі апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду в 30-ти денний строк з дня отримання повного тексту рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Черенкова Н.П.