Справа № 183/2930/20
№ 2/183/389/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2022 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Краснянської Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 , -

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення з передачею ключів від квартири.

Позов обґрунтовано тим, що сторони по справі являються співвласниками однокімнатної квартири за АДРЕСА_1 , яку вони успадкували в рівних частках після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач наполягає, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спільною частковою власністю, вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати їй комплект ключів від квартири, однак ОСОБА_2 не відчиняла їй двері, не реагувала на її письмові звернення, в добровільному порядку спір вирішити не бажає, тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 319, 391 ЦК України, вимоги ст. 155 ЖК України, звернулася до суду з означеним позовом.

У відзиві на позов відповідач звертає увагу на те, що вимоги ст. 47 ЖК України встановлюють норми жилої площі в Україні на одну особу, вони не повинні бути меншими, ніж 13,65 кв.м., але не менше ніж 9 кв.м., що становить середню забезпеченість громадян жилою площею у даному населеному пункті. Виходячи з технічних характеристик квартири, площа однієї житлової кімнати становить 16 кв.м., що унеможливлює спільне проживання осіб у зазначеному житловому приміщенні, оскільки вони не являються членами однієї сім`ї, а також унеможливлює виділ частки в натурі (а.с. 29-51).

В судовому засіданні представник позивача адвокат Іванов М.М. позов підтримав, надав пояснення по суті пред`явлених вимог, наполягав на тому, що його довіритель не має іншого житла, має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, однак ОСОБА_2 не допускає її до житла, не надає їй ключі від помешкання, різним способом чинить перешкоди у вселенні ОСОБА_1 до своєї власності.

В судовому засіданні представник відповідача звернула увагу на те, що ОСОБА_1 жодного разу не зверталася до ОСОБА_2 з проханням про вселення у житлову квартиру за АДРЕСА_1 , як і не просила ключів від квартири, була вимога лише звільнити квартиру для власного проживання ОСОБА_1 .

Також представник відповідача наполягала на тому, що спільне проживання сторонніх осіб в однокімнатній квартирі, технічні характеристики якої не дозволяють забезпечити норму житлової площі на одну особу, порушує права іншого співвласника.

Ухвалою суду від 13 липня 2020 року відкрите провадження по справі (а.с.24).

Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 64)

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в рівних частинах, по Ѕ частині, являються співвласниками квартири за АДРЕСА_1 , про що свідчать свідоцтва про право власності на спадщину, видані 22.12.2015 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В., зареєстровані в реєстрі за № 1311 (а.с. 20) та за № 1242 (а.с. 40).

Квартира за АДРЕСА_1 складається з однієї кімнати житловою площею 16 кв.м., загальною площею 22 кв.м., кухні площею 4,4 кв.м., кімнати, туалету площею 1,6 кв.м. про що свідчить копія технічного паспорту (а.с. 43-46).

Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу визначення порядку користування спільною частковою власністю врегульовані наступними нормами закону, а саме.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Главою 23 ЦК України, встановлено, що громадянин, який є власником житла, має право розпоряджатися ним на власний розсуд.

Зміст права власності полягає у належності власникові права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на що не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В частині 1 статті 356 ЦК України викладено поняття спільної часткової власності, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Аналіз вказаної норми права дає підстави стверджувати, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Згідно зі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Підставою негаторного позову слугують факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним правомочностей по користуванню та розпорядженню своїм майном.

Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

І позивач і відповідач являються власниками житлової квартири, а отже мають охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження належним їм на праві спільної часткової власності майном.

Право користування жилим приміщенням позивачем врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР.

Ст. 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином позбавлена житла, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місце проживання, здійснюють батьки.

Згідно положень ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з ч.1ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннямист.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Між тим, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх доводів та заперечень.

Суду не подано належних та допустимих доказів про те, що відповідач позбавила позивача права користування житловим приміщення, яке перебуває у їх спільній частковій власності.

Жодного доказу, який би свідчив про наявність неправомірних перешкод позивачу зі сторони відповідачів у здійсненні законного права на користування житловим приміщенням, перешкод у доступі до квартири суду не подано.

Поданий позивачем акт від 05.02.2020 року (а.с. 16), складений особами, які, виходячи із зафіксованих анкетних даних, навіть не являються сусідами в будинку АДРЕСА_2 , не може бути розцінений судом належним та допустимим доказом виявлених фактів порушення прав власника.

Подане письмове попередження ОСОБА_1 , адресоване ОСОБА_2 , містить вимогу припинити перешкоджати у користуванні квартирою у 5-ти денний термін, а також передати ключі від квартири.

Така вимога не може бути розцінена судом, як встановлений факт перешкоджання ОСОБА_2 у реалізації права іншого власника на використання власності для проживання в квартирі.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, суду не надано належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України, судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265 ЦПК, суд,-

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В.Сорока.