Справа № 144/1205/21
Провадження № 22-ц/801/789/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 рокуСправа № 144/1205/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Берегового О.Ю., Ковальчука О.В., секретар Цибульська І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2022 року, ухвалене суддею Бондарук О.П., повний текст рішення складено 24 лютого 2022 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Теплицька селищна рада Гайсинського району Вінницької області, про визнання заповіту нікчемним,

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати нікчемним заповіт, складений 01.11.2019 ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , який був посвідчений в.о. старости Веселівського старостинського округу Меркотан Людмилою Василівною 01.11.2019 та зареєстрований в реєстрі за №1-25.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , яка за життя проживала з ним за однією адресою. Після смерті матері позивач, як спадкоємець, подав до Теплицької державної районної нотаріальної контори Вінницької області заяву про прийняття спадщини, однак, виявилося, що 01.11.2019 мати склала на відповідача, його рідного брата, заповіт щодо належної їй земельної ділянки.

Вказаний заповіт є нікчемним, так як він складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме: заповіт вголос особисто заповідачем прочитаний не був; заповіт складено без обов`язкової присутності особи, яка б підтвердила своїм підписом, що зміст заповіту відповідає волі учасника нотаріальної дії; посадова особа не роз`яснювала заповідачеві зміст ст. 1307 ЦК України та не зазначила цієї статті закону в заповіті; в посвідчувальному написі до заповіту не зазначено часу його підписання, як і не зазначено у ньому причини посвідчення заповіту поза приміщенням органу місцевого самоврядування, місця складання та посвідчення заповіту; запису до алфавітної книги обліку заповітів про зазначений заповіт зроблено не було, а сама книга взагалі відсутня.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В скарзі зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки тим обставинам, що: заповіт було записано не зі слів заповідача та неуповноваженою на те посадовою особою органу місцевого самоврядування, а також тому, що він взагалі не був прочитаний уголос перед підписанням, чим порушено абз. 6 п. 1.4. розділу ІІІ Порядку; при складанні заповіту не було дотримано вимог абз. 8 п. 1.4. розділу ІІІ та п.2.6. розділу ІІ Порядку; в заповіті не зазначено місце складання та посвідчення заповіту у посвідчувальному написі, а також не вказаний час підписання заповіту; заповідачу не було роз`яснено зміст ст. 1307 ЦК України; заповіт ОСОБА_3 не було записано до алфавітної книги обліку заповітів; підставою позову була не частина друга статті 1257 ЦК України, а частина перша вказаної статті, у якій йде мова про нікчемність заповіту внаслідок складання його з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в АДРЕСА_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 05.05.2021 Теплицьким РВ ДРАЦС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) (а.с.7).

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 03.03.2021 Теплицьким відділом ДРАЦС у Гайсинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (а.с.6).

Відповідно до заповіту від 01.11.2019, посвідченого в.о. старости Веселівського старостинського округу Меркотан Людмилою Василівною, ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_1, заповіла земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:000:0214 своєму синові ОСОБА_2 . Заповіт зареєстрованого в реєстрі за №1-25 (а.с.9).

Вказана земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №230189 від 29.03.2005 (а.с.8).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області від 19 липня 2019 року №1-01 «Про покладення обов`язків із вчинення нотаріальних дій», ОСОБА_4 , яка виконує обов`язки старости у селі Веселівка, уповноважена вчиняти нотаріальні дії, передбачені ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про нотаріат», а також вчиняти дії, прирівняні до нотаріальних, передбачені п. 4 ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про нотаріат» (а.с. 10).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку посвідчення, особу заповідача встановлено із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, заповіт підписаний особисто заповідачем, зазначено місце складення заповіту, вказано місце його посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті.

Тобто, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову у зв`язку із недоведеністю ОСОБА_1 позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Вважаючи, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, ОСОБА_1 просив на підставі ч. 1 ст. 1257 ЦК України визнати його нікчемним.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та призводить до їх відновлення.

Розглядаючи позовні вимоги по суті суд першої інстанції помилково не взяв до уваги наступні норми ЦК України.

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, у статті 215 ЦК України розмежовуються види недійсності правочинів на нікчемні правочини, якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Статтею 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до частини першої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Нікчемний заповіт є таким в силу припису закону (частина перша статті 1257 ЦК України).

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 94, 95 постанови від 04 квітня 2019 року у справі №916/3156/17, визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є ефективним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставини нікчемності правочину.

Аналогічні за змістом висновки щодо способу захисту у справах за позовами про визнання заповіту нікчемним викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі №587/905/18, від 13 січня 2022 року у справі №723/4307/20.

У справі, яка переглядається, позивач заявив вимогу про визнання нікчемним заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим необхідно дійти висновку, що ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту, а отже в даному випадку обраний спосіб захисту порушеного права є неефективним та не призведе до відновлення можливих порушених прав позивача.

З огляду на обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, надавати оцінку доводам апеляційної скарги не має правового значення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведених вище мотивів апеляційний суд вважає за необхідне частково задовольнити вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції змінити у мотивувальній частині, виклавши його у редакції цієї постанови щодо підстав відмови у задоволенні позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку за результатами апеляційного перегляду вимоги позивача по суті не задовольняються, розподіл судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови щодо підстав відмови у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 травня 2022 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.В. Ковальчук