Справа № 352/1188/21
Провадження № 22-ц/4808/42/22
Головуючий у 1 інстанції Гриньків Д.В.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Пацаган В.В.

за участю апелянта ОСОБА_1

представника апелянта адвоката Парфана Т.Д.

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 11 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Гриньків Д.В. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом Комунального підприємства «Інноваційна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, втрат від інфляційних процесів та 3% річних,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року КП «Інноваційна компанія» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, втрат від інфляційних процесів та 3% річних.

Позов мотивовано тим, що 28 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про надання послуги з постачання теплової енергії, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надавати відповідачу послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення до квартири АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язався своєчасно проводити оплату за використану теплову енергію за встановленими тарифами та в терміни, передбачені договором. Однак, всупереч умов договору та вимог чинного законодавства України, відповідач не виконує свої зобов`язання по оплаті наданих йому послуг, внаслідок чого станом на 31 травня 2021 року за ним наявна заборгованість в розмірі 20 898,83 грн, яка підлягає стягненню в судовому порядку, оскільки добровільно відповідач не вчинив жодного платежу на погашення заборгованості. Враховуючи, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, з нього у відповідності до статті 625 ЦК України підлягають стягненню 1 933,87 грн інфляційних втрат та 654,03 грн трьох відсотків річних.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача вищевказану заборгованість та судові витрати в розмірі 2 270 грн.

Рішенням Тисменицького районного суду від 11 жовтня 2021 року позов Комунального підприємства «Інноваційна компанія» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Інноваційна компанія» заборгованість за постачання теплової енергії в сумі 16 620,09 грн, втрати від інфляційних процесів в сумі 1 299,23 грн та 3% річних в сумі 421,71 грн, а всього 18 341,03 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Інноваційна компанія» 2 167,54 грн судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що заперечуючи факт відключення його квартири від системи централізованого теплопостачання, суд зіслався на те, що єдиною законною підставою для такого відключення, зняття з обліку та припинення нарахувань за надані послуги є відповідний затверджений акт постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади. При цьому, судом не враховано його доводи про те, що Тисменицькою міською радою не створювалася постійно діюча міжвідомча комісія, а відтак він не мав можливості отримати рішення чи акт такої комісії. Позивачем не спростовано його позицію про відсутність такої комісії та не надано доказів про її створення та діяльність. Не з`ясувавши наведену обставину, суд дійшов помилкового висновку про його самовільне відключення від теплопостачання.

В оскаржуваному рішенні суд зазначив, що відповідно до договору про надання послуги з постачання теплової енергії у позивача відсутній обов`язок самостійно формувати і надавати споживачу щомісячно рахунки за спожиту теплову енергію. Однак, такий висновок суду суперечить положенням пункту 3 підрозділу «Виконавець зобов`язаний» розділу «Права і обов`язки сторін» договору, а також положенням статті 8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

Помилковим, на думку апелянта, є висновок суду щодо належності розрахунку заборгованості, виконаного позивачем. Зокрема, судом зазначено, що акт приймання-передачі житлового комплексу від 01 грудня 2020 року із зазначенням загальної площі будівлі 2708 м.кв не ставить під сумнів розрахунок позивача із зазначенням при обчисленні площі 1474,010 м.кв, оскільки представником позивача вказано, що частина мешканців будинку відключена від централізованого теплопостачання, а відтак площі таких об`єктів при розрахунку не включаються. Такий висновок суду спростовується пунктом 5 розділу «Облік послуги» договору, а також статтею 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», якою встановлено порядок розподілу обсягів комунальних послуг між споживачами.

Крім того, апелянт не погоджується з позицією суду щодо зняття показань засобів обліку без присутності споживача. Вважає, що така позиція суду суперечить положенням частини першої статті 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник КП «Інноваційна компанія» в порядку статті 360 ЦПК України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Зазначив, що відповідач не надав жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження доводів щодо відключення його квартири від системи централізованого теплопостачання, а тому зобов`язаний оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги. Доводи апеляційної скарги вказаного обов`язку відповідача не спростовують.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги скарги підтримали в повному обсязі, просили її задоволити.

Представник позивача скаргу не визнав,просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 жовтня 2019 року між позивачем КП «Інноваційна компанія» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про надання послуги з постачання теплової енергії, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надавати відповідачу послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення до квартири АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором (а.с. 5-7).

Рішенням Тисменицької міської ради від 06 листопада 2019 року затверджено тариф на послугу теплопостачання для населення в розмірі 1 850 грн за 1 Гкал (а.с. 50).

Відповідач неналежно виконував зобов`язання з оплати за надану послугу з постачання теплової енергії, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка згідно наданої позивачем довідки розрахунку про заборгованість за теплопостачання станом на 31 травня 2021 року становить 16 620,09 грн (а.с. 49).

Також встановлено, що квартиру АДРЕСА_1 об`єднано з квартирою АДРЕСА_2 та утворено квартиру АДРЕСА_3 (в деяких документах вказано АДРЕСА_4 , загальною площею 40,8 м.кв, власником якої є ОСОБА_3 (а.с. 22).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Тисменицької міської ради від 02 жовтня 2010 року, ОСОБА_3 надано дозвіл на відключення квартири АДРЕСА_4 від центрального опалення та влаштування індивідуального опалення (а.с. 23).

Частково задовольняючи позов КП «Інноваційна компанія», суд першої інстанції виходив з того, що жодних належних доказів, які б підтверджували відключення квартири відповідача від системи теплопостачання, суду не надано, а самовільне відключення житлових приміщень від мережі централізованого опалення не є підставою для припинення нарахування платежів теплопостачальною організацією. Взявши до уваги наявну в матеріалах справи довідку розрахунок про заборгованість відповідача, яка станом на 31 травня 2021 року становить 16 620,09 грн, суд дійшов висновку про стягнення вказаної заборгованості. Також суд виходив з того, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання, а тому, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, з нього на користь позивача підлягає стягненню 1 299,23 грн інфляційних втрат та 421,71 грн трьох відсотків річних.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (пункт 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Цьому праву споживача кореспондує обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (пункт 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форми власності, врегульовані Законом України «Про теплопостачання».

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право на отримання обсягів теплової енергії згідно з параметрами відповідно до договорів, а також норм і правил.

Згідно з частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Пунктом 24 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила) передбачено, що споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до пункту 25 Правил, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4 (далі Порядок), що був чинний на час прийняття виконавчим комітетом Тисменицької міської ради рішення від 02 жовтня 2010 року, було визначено процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води житлового будинку при відмові споживачів від цих послуг.

Зокрема, вказаним Порядком було установлено, що для вирішення питання відключення споживача від мережі централізованого опалення, він повинен звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі з відповідною письмовою заявою. Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляється протоколом. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з централізованого опалення та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Отже, відключення споживачів від мережі централізованого опалення в законному порядку мало відбуватись на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, і з дотримання споживачем процедури, визначеної Порядком.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі №643/133/17, від 22 липня 2020 року у справі №500/5362/17, від 12 липня 2021 року у справі №233/6532/19, від 23 грудня 2021 у справі №522/10647/15-ц.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що на підтвердження відключення квартири АДРЕСА_2 від мережі централізованого опалення відповідачем, крім копії рішення виконавчого комітету Тисменицької міської ради від 02 жовтня 2010 року, надано технічний паспорт на цю квартиру, виготовлений станом на 17 серпня 2018 року, згідно якого будинок обладнано, зокрема, водопроводом (холодне, гаряче водопостачання), каналізацією, газопостачанням, опаленням - водяне електричне.

При цьому, жодних доказів, які б підтверджували відключення квартири від мережі централізованого опалення, з дотриманням Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4, матеріали справи не містять.

Більше того, згідно довідки КП «Інноваційна компанія» від 25 серпня 2021 року №126, жодних офіційних звернень чи відмови від послуги постачання теплової енергії, повідомлень чи заяв про відключення від системи централізованого опалення квартири АДРЕСА_4 до КП «Інноваційна компанія» не надходило (а.с. 34).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про самовільне відключення відповідача від мережі централізованого опалення.

В постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі №629/367/17 зроблено висновок про те, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг з теплопостачання.

За таких умов послуги з централізованого опалення вважаються наданими, а споживач, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги.

У разі наміру споживача не отримувати відповідні послуги він не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення житлового приміщення від мережі теплопостачання, але самовільне відключення від вказаної мережі не є підставою для звільнення від оплати за послуги з теплопостачання.

Єдиною підставою для зняття з обліку та припинення відповідних нарахувань є акт про відключення, який після закінчення робіт подається відповідній комісії для затвердження.

Враховуючи, що відповідачем такий акт не надано, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати послуги з надання теплової енергії у нього наявна заборгованість, яка станом на 31 травня 2021 року становить 16 620,09 грн, і така підлягає стягненню на користь позивача.

Колегія суддів погоджується і з висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в сумі 1 299,23 грн та 3% річних в сумі 421,71 грн.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі №176/456/17 та від 22 грудня 2020 року у справі №311/3489/18.

Відтак, суд правильно стягнув з відповідача на користь позивача втрати від інфляційних процесів в сумі 1 299,23 грн та 3% річних в сумі 421,71 грн.

Доводи апелянта про те, що Тисменицькою міською радою не створювалася постійно діюча міжвідомча комісія, а відтак він не мав можливості отримати рішення чи акт такої комісії, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки отримавши рішення виконавчого комітету Тисменицької міської ради від 02 жовтня 2010 року про надання дозволу на відключення квартири від центрального опалення та влаштування індивідуального опалення, апелянт не був позбавлений можливості звернутися з даного приводу безпосередньо до Тисменицької міської ради, до повноважень якої і належить створення даної комісії. У всякому разі, можливе нестворення комісії не давало відповідачу право самовільного відключення від системи опалення.

З іншого боку, відповідачем підписано договір з позивачем про постачання теплової енергії, що встановлювало для нього обов`язок щодо сплати, невиконання якого ОСОБА_1 не спростував.

Мотиви підписання, які пояснював у судовому засіданні відповідач, щодо заохочення жильців до оплати за опалення місць загального користування, юридичного значення не мають.

Не можна визнати обґрунтованими і доводи останнього щодо неналежного надання послуг, як підстави відмови в позові, оскільки посилання на неотримання розрахунку боргу, неправильного визначення площі для визначення плати та відсутності самих послуг, самі по собі, не нівелюють обов`язку слати за послуги. ОСОБА_1 не був позбавлений можливості захистити своє право в цій частині зверненням до позивача в порядку, визначеному пунктами 39 та 42 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії. Без вжиття заходів на їх спростування та надання контррозрахунків, такі доводи є неспроможними.

У судовому засіданні сторона апелянта також вказувала на нікчемність підписаного договору з огляду на його невідповідність Правилам надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, однак з цим колегія суддів погодитись не може, оскільки істотні умови договору сторонами визначено, його форма в даному випадку,не суперечить вимогам законодавства щодо врегулювання таких відносин. Однак, за неоспорення договору та неспростування факту надання послуг, такі доводи є необґрунтованими.

Також не приймаються до уваги твердження апелянта про помилковість висновку суду першої інстанції щодо належності розрахунку заборгованості, виконаного позивачем, оскільки апелянтом даний розрахунок не спростовано та не наведено в чому саме полягає його неналежність. Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не ставив питання про його неналежність, не наводив відповідних аргументів та не надавав доказів на їх підтвердження.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 грудня 2021 року зупинено дію оскаржуваного рішення. Враховуючи, що суд дійшов висновку про залишення рішення без змін, його дію необхідно відновити.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.

Відновити дію рішення Тисменицького районного суду від 11 жовтня 2021 року.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 травня 2022 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Фединяк В.Д.