ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року

м. Харків

справа № 644/2026/20

провадження № 22ц/818/1600/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання Гармаш К.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Валки Харківської області апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2021 року ухваленого у складі судді Черняк В. Г.,-

УСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, після уточнення якого 25.01.2020 ( т.3 а.с. 52 58, а.с. 115 - 116) просила припинити право спільної сумісної власності на квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( надалі Квартира), визнати за нею право особистої власності на Квартиру та стягнути ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію у розмірі 44804,35 грн.

Позов мотивований тим, що з 17.11.2012 року по 02.03.2015 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства ( травень 2014 року) ними було придбано: Квартиру та автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 .

Квартира була придбана за спільні кошти подружжя та за особисті кошти ОСОБА_1 .. А саме позивачка витратила на її придбання грошові кошти, що отримала від продажу 14.01.2013 належного їй житлового будинку та земельної ділянки, що знаходились за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 800 000 рублів ( 211360 грн за офіційним курсом НБУ) та грошові кошти, що були отримані нею в кредит за договором споживчого кредиту PL0322 від 22 березня 2013 року у розмірі 572 000 рублів ( 147804,80 грн за офіційним курсом НБУ).

На виконання зобов`язань за договором кредиту до моменту фактичного припинення шлюбних відносин ( травень 2014 року) подружжя спільно сплатило 100 158,80 рублів основного боргу за цим договором ( 33783,56 грн за офіційним курсом НБУ). Таким чином кожен з подружжя станом на 19.05.2014 року повернув кошти позичені на придбання спірної квартири в розмірі по 16891,78 грн. Починаючі з травня 2014 року по 19 березня 2018 року залишок заборгованості за кредитним договором самостійно сплачувала ОСОБА_1 .

Пославшись на зазначені обставини, позивачка вважає, що частка відповідача в спірній квартирі буде пропорційною його вкладу в придбання цієї квартири та становить: 7,83% (16891,78грн.х100% / 216000,0грн.). Ринкова квартири станом на 30.10.2020 року дорівнює 569430,00 грн.

Позивачка просить здійснити поділ квартири шляхом припинення права власності відповідача на 7,83% квартири та стягнення з неї на його користь грошової компенсації вартості зазначеної частки, що становить 44586,37 грн.

27.11.2012 року під час шлюбу, сторони у справі за спільні кошти придбали в кредит автомобіль Hyundai Accent, 2012 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 . У березні 2020 року позивачці стало відомо, що 11.02.2017 року відповідач продав цей автомобіль. Жодної згоди на продаж автомобілю вона не надавала,кошти за проданий автомобіль не отримувала. Середня ринкова вартість спірного автомобілю становить 178781,45 грн. Тому позивач вважає, що вона має право на грошову компенсацію 1/2 його вартості, що становить 89 390, 72 грн.

Оскільки ОСОБА_2 має сплатити на користь позивачки грошову суму у розмірі 89 390, 72 грн, що становить 1/2 вартості автомобілю, а позивачка повинна сплатити на його користь 44586,37 грн (вартість 7,83% квартири) ОСОБА_1 вважає, що розмір грошової компенсації, що підлягає стягненню на її користь буде складати 44804,35 грн ( 89 390, 72 - 44586,37).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами того, що джерелом коштів, використаних на придбання Квартири були саме кошти у розмірі 800 000, 00 російських рублів, отримані від продажу будинку та земельної ділянки в Російській Федерації та кредитні кошти у розмірі 572 000, 00 російських рублів, отримані позивачем ОСОБА_1 за договором кредиту. Суд дійшов висновку, що поділ автомобілю Hyundai Accent у межах заявлених позовних вимог у дійсній справі є неможливим, оскільки самостійної вимоги про стягнення компенсації коштів від продажу автомобіля позивачкою не заявлялось, а грошова сума у розмірі 89 390, 72 грн, що може становити 1/2 вартості автомобіля зазначалась позивачкою тільки для розрахунку компенсації в разі визнання за нею права особистої власності на Квартиру в порядку поділу майна подружжя.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та не дав належної оцінки всім доказам, що були надані позивачкою на підтвердження позовних вимог в частині придбання спірної квартири за особисті кошти позивачки в тому числі повернення частини кредитних коштів витрачених на придбання квартиру вже після розірвання шлюбу. Суд необґрунтовано відхилив надані позивачкою письмові докази, не з`ясував інше джерело походження коштів подружжя, з огляду на те що відповідач за період шлюбу доходів не мав. Рішення суду всупереч вимогам закону належним чином не мотивовано. При визначенні правового статусу спірного майна, суд повинен був врахувати що позивачкою доведено розмір її особистого фактичного внеску у придбання квартири та вирішити спір відповідно до вимог закону. Суд також дійшов незаконного та необґрунтованого висновку про неможливість вирішення спору в частині стягнення компенсації вартості Ѕ частини спірного автомобілю. Позивачка в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просила суд стягнути грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобілю, оскільки він був відчужений без її згоди. Але суд ці позовні вимоги не вирішив, чим порушив вимоги процесуального закону та як слідство ухвалив незаконне рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка дії в інтересах ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Посилається на необґрунтованість доводів апеляційної скарги. Зазначає що суд правильно встановив обставини у справі та дав належну оцінку всім наявним у справі доказам. Представник відповідача вважає, що надані позивачем докази продажу будинку та земельної ділянки та отримання нею кредитних коштів не доводять того що зазначені кошти були витрачені на придбання Квартири. Остання була куплена за грошові кошти, що були отримані ОСОБА_5 у позику за договором від 02.04.2013. Квартира була придбана у спільну сумісну власність подружжя, про що зазначено у договорі купівлі продажу. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою факту придбання Квартири за особисті кошти. Зазначений висновок відповідає правовим висновкам викладеним в постановах Верховного Суду. Представник апелянта вважає що суд відповідно до вимог закону розглянув справу у межах заявлених позовних вимог. Підстави для стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості Ѕ частини автомобілю відсутні, оскільки позивачка не пред`являла позову про поділ автомобілю.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді,пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи у межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Частинами 1,3,4 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 17.11.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_6 ) було зареєстровано шлюб, що підтверджується даними копії свідоцтва про шлюб від 17.11.2012 року серії НОМЕР_2 ( т.1 а.с. 140).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02.03.2015 року у справі № 644/11760/14-ц шлюб між сторонами у справі було розірвано. Зазначеним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинили з травня 2014 року ( т.1 а.с. 141).

Під час шлюбу подружжям придбано автомобіль Hyundai -Аccent, 2012 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 , що підтверджується даними довідки РСЦвХО МВС України від 06.03.2020 № 31/20 779 ( а.с. 142 144) та квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується даними договору купівлі-продажу № 358 від 02.04.2013, посвідченого приватним нотаріусом ХМР Мангушевою О.С., витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 1899393 від 02.04.2013, інформації з державного реєстру речових прав на н6ерухоме майно від 26.02.2020 ( т. 1 а.с.11 13).

Відповідно до копії договору застави транспортного засобу № 18803565 від 28.11.2012 для купівлі автомобілю Hyundai -Аccent, 2012 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 ОСОБА_2 позичив у ПАТ « ПУМБ» 70150,00 грн ( т. 2 а.с. 76 78).

Згідно пункту, 6 договору купівлі-продажу № 358 від 02.04.2013 ОСОБА_2 уклав договір купівлі квартири у спільну сумісну власність за згодою ОСОБА_1 , згідно її заяви посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С. від 02 квітня 2013 року за реєстровим № 357.

Купівлю - продаж квартири за домовленістю сторін придбано за 216 000, 00 грн. (еквівалент 27 000 доларів СІЛА). Розрахунок по договору купівлі - продажу було здійснено в приміщені приватного нотаріуса ХМНО Мангушевої О.С. між продавцем ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ( пункт 3 договору купівлі - продажу від 02.04.2013 № 358).

Згідно даних копії договору купівлі продажу від 14.01.2013 ОСОБА_8 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 продала належні останній житловий будинок та земельну ділянку кадастровий номер 31:07:0706012:6 площею 5300 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за 800 000, 00 (вісімсот тисяч) рублів ( а.с. 14 16).

Згідно офіційного курсу НБУ по відношенню рубля до гривні станом на 14.01.2013 року вищезазначена сума дорівнювала 211 360, 00 грн., згідно курсу НБУ

Відповідно до даних анкети заяви на споживчий кредит № PL0322 від 22.03.2013 року ОСОБА_1 отримала в ЗАТ «Райффазен Банк» споживчий кредит в розмірі 572 000, 00 рублів з метою придбання нерухомості ( будівництво).

Станом на 22.03.2013 року зазначена грошова сума згідно офіційного курсу НБУ по відношенню рубля до гривні дорівнювала 149 000,00 грн.

З моменту припинення шлюбних відносин з травня 2014 року по квітень 2018 року позивачкою були виконані зобов`язання за договором споживчого кредиту № PL0322 від 22.03.2013 року та повернуті позичені грошові кошти у розмірі 471 841, 92 руб., що підтверджується даними виписки по рахунку клієнта та довідка АТ « Райффайзенбанк» ( т.1 а.с. 26 12, т.1 а.с. 21).

За змістом копії договору цільової позики від 02 квітня 2013 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_9 216 000 грн , що складє еквівалент 27 тисяч 023,64 долари США. Позика отримана для придбання спірної квартири ( т.2 а.с.69 70), фат передачі грошових коштів за договором позики підтверджується також даними розписки від 02.04.2012 року ( т. 2 а.с 69 - 71).

Сторони не заперечували та даними довідки РСЦ ГСЦ МВС в Харківсткій області від 08.07.2020 № 31/20 308, витягу з сайту: / transport_6225478 підтверджується, що відповідач продав автомобіль Hyundai -Аccent, 2012 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 і 11.02.2017він був у перереєстрований на нового влансика за договором купівлі продажу ( т.1 а.с.145, т.3 а.с. 1).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Також слід зазначити, що згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Між сторонами у справі виник спір предметом якого є поділ спільного сумісного майна подружжя, що складається з Квартири та автомобілю у запропонований позивачкою спосіб. Проте у разі відсутності встановлених законом підстав для застосування запропонованого позивачкою способу поділу спільного сумісного майна подружжя, суд зобов`язаний вирішити спір відповідно до обставин справи та вимог закону. Тому судова колегія не погоджується з висновком суду про неможливість вирішення спору щодо поділу всього належного сторонам у справі майна.

Згідно з частинами першою, другою статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц .

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Згідно з частиною 3 статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надала суду належних та допустимих доказів, що отримані нею грошові кошти від відчуження будинку та земельної ділянки в Російській Федерації 14.01.2013 були витрачені саме на придбання Квартири. Між датою відчуження вищезазначених об`єктів нерухомості та датою придбання квартири минуло майже чотири місяці. За змістом договору купівлі продажу Квартири вона була придбана у спільну сумісну власність подружжя за згодою ОСОБА_1 , яка дала на це нотаріально посвідчену згоду.

Разом з тим, судова колегія вважає, що ОСОБА_10 надала належні та допустимі докази, що кредитні кошти отримані за кредитним договором № PL0322 від 22.03.2013 були використані подружжям на придбання спірної квартири 02.04.2013 , оскільки за змістом зазначеного договору метою отримання кредитних коштів зазначено саме придбання нерухомості.

З моменту укладання договору купівлі-продажу від 02.04.2013 позивачкою не було придбано нерухомого майна ні в Україні, ні в РФ, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.05.2018 №124634393 та Випискою з Єдиного реєстру нерухомості про право особи на наявні у нього об`єкти нерухомості від 18.01.2018 р. №50-00-4001/5001/2018-1193 ( т 1 . а.с. 136 138 )

Відповідно до частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14 (провадження № 61-12957св19) зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя .

Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна.

Таким чином, слід дійти висновку, про те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, так як придбана за час шлюбу ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а оскільки презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя останньою не спростована, судова колегія вважає що в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за кожною із сторін належить визнати право власності на 1/2 частину Квартири.

Аргументи ОСОБА_10 про те, що вона здійснювала погашення більшої частки кредиту, є безпідставними, оскільки здійснення погашення кредиту, який був використаний в інтересах сім`ї, є спільним обов`язком подружжя.

Тільки за наявності непогашеного зобов`язання за кредитним зобов`язанням, таке має бути враховано при поділі майна подружжя, оскільки у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.

Тому підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Судом встановлено, що відповідач продав автомобіль Hyundai -Аccent, 2012 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 і 11.02.2017 він був у перереєстрований на нового власника.

Доказів того , що позивачка надавала згоду, підписувала або отримала грошові кошти від продажу автомобілю відповідача не надав.

Згідно звіту про визначення ринкової вартості майна станом на 01.03.2020 середньоринкова вартість легкового автомобілю марки Hyundai -Аccent, 2012 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 складає 178781,45 грн ( т.1 а.с. 146 162). Тому з відповідача на користь позивачки належить стягнути 89 390 грн 70 коп ( 178781,45 грн : 2).

В судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , у разі задоволення позову просила стягнути з відповідача на користь позивачки 20000 грн витратна професійну правничу допомогу та 5657, 68 грн витрат пов`язаних із сплатою судового збору в суді першої інстанції . На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачкою надані копії договору про надання правничої допомоги від 07 лютого 2020, додаткової угоди до зазначеного договору від 07.02.2020 та розрахунок ( акт прийому передачі) суми гонорару за надану правничу допомогу ( т. 3 а.с. 83 90).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 подала заяву про стягнення витрат на правничу допомогу понесених позивачкою в суді апеляційної інстанції у розмірі 20000 грн. В обґрунтування заяви адвокатом наданий розрахунок та кавітація про оплату від 25.09.2021.

ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_12 проти стягнення витрат на правову допомогу у заявленому в суді першої та апеляційної інстанції. Посилалась на недотримання позивачем ( апелянтом) вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України та просила, у разі задоволення апеляційної скарги у справі зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розгляду між сторонами, тому що витрати є неспівмірними з огляду на середню заробітну плату України.

Крім цього згідно з усталеною практикою Великой Палати Верховного Суду не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату « гонорару успіху» , у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як, те чи були вони фактично понесені, так оцінювати їх необхідність.

Вивчивши матеріали цивільної справи щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи у місцевому та апеляційному судах, оцінивши доводи заперечень представника відповідача колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу із таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Представник ОСОБА_1 на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої та апеляційної інстанцій, надала: копію квитанції №б/н від 07 лютого 2020 року про сплату 20 000 грн. (т.3 а.с. 85), копію договору про надання правничої допомоги (т.3 .с. 87-88), копію додаткової угоди (т.3 а.с. 89), копію розрахунку ( акт прийому передачі) суми гонорару за надану правничу допомогу (т.3 а.с.90) та копію квитанції №б/н від 25 вересня 2021 року про сплату 20 000 грн.

Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, а також з урахуванням поданого представником відповідача заперечення щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та його доводів щодо їх неспівмірності, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої та апеляційної інстанції, у розмірі 20 000 грн.

Розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.

Також, при зверненні до суду першої інстанції з позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 5236,68 ( 4712.78 + 524.00) грн , 420 грн сплачено нею при зверненні з заявою про забезпечення позову, що підтверджується даними квитанцій від 17.03.2020 ( т.1 а.с.9), від 26.03.2020 ( т.2 а.с. 33), від 17.03.2020 ( т.1 а.с. 4), тобто всього сплачено 5656,68. При зверненні до суду апеляційної інстанції позивачкою сплачений судовий збір у розмірі 7856,53 грн.

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ціна позову була розрахована шляхом суми 471277,00 (ринкова вартість квартири) + 52490,00 ( компенсація за автомобіль) та дорівнювала 523 767.72 ( т. 1 а.с. 242)

Судова колегія дійшла до висновку про часткове задоволення позову: визнання права власності на Ѕ частину квартири ( 235 638.5) та стягнення 89 390, 72 грн компенсації за автомобіль, тобто всього на суму 32 5029,22 грн, що складає 62,1% від заявлених позовних вимог. Сума витрат позивачки при сплаті судового збору дорівнює 13 513,21 та 20 000 грн витрат на правову допомогу. Так як позов задоволено на 62,1% то з відповідача підлягає стягненню 8 391,7 грн. (13 513,21*62,1%) сплаченого судового збору ,12420 грн. (20 000*62,1%) витрат на правничу допомогу в сплачених в суді першої інстанції та 12420 грн. (20 000*62,1%) витрат на правничу допомогу сплачених в суді апеляційної інстанції.

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 89390 ( вісімдесят дев`ять тисяч триста дев`яносто) грн 72 ( сімдесят дві) копійки я якості компенсації вартості 1/ 2 частини автомобілю Hyundai -Аccent, 2012 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 8391 (вісім тисяч триста дев`яносто одну) грн.70 (сімдесят) коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 (двадцять тисяч) грн. витрат на правничу допомогу сплачених в суді першої та апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2022 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна Н.П. Пилипчук