ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7331/22 Справа № 428/4937/20 Суддя у 1-й інстанції - Кордюкова Ж.І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 428/4937/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 липня 2021 року, яке ухвалено суддею Кордюковою Ж.І. у м. Сєвєродонецьку Луганської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначено, що 05 квітня 2019 року між позивачем та ФОП ОСОБА_3 був укладений договір підряду № 00029 на ремонт квартири АДРЕСА_1 .

З метою здійснення фінансування робіт за договором підряду від 05 квітня 2019 року № 00029 позивач уклав з ОСОБА_2 договори доручення від 08 квітня 2019 року (два договори), від 16 травня 2019 року, від 24 травня 2019 року, від 10 липня 2019 року та від 18 вересня 2019 року.

Умовами цих договорів передбачено, що відповідач бере на себе зобов`язання здійснити грошові розрахунки з ФОП ОСОБА_3 за дорученням та від імені ОСОБА_1 за роботи по договору від 05 квітня 2019 року № 00029.

На виконання цих договорів позивач передав відповідачу 143 944 грн.

18 вересня 2019 року позивач на вимогу відповідача перерахував на його користь 27 944 грн.

При цьому, під час проведення ремотних робіт за результатами візуального огляду з представником підрядника Передерій Владиславом Євгеновичем він робив зауваження щодо якості виконаних робіт та необхідності усунення цих недоліків, які станом на теперішній час не усунуті.

Згідно з висновком експертного комісійного будівельно-технічного дослідження від 10 грудня 2019 року № 21505 роботи з улаштування підвісних стель гіпсокартонними системами у квартирі АДРЕСА_1 не відповідають вимогам п.3.66 та п. 3.67 ДСТУ-Н Б А.3.1.-23:2013.

Згідно з висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 22 квітня 2020 року № 3832 вартість ремотно-відновлювальних робіт, які необхідно виконати для усунення недоліків неякісного виконання будівельних робіт квартири АДРЕСА_2 за договором від 05 квітня 2019 року № 00029, складає 100 198 грн..

ФОП ОСОБА_3 категорично заперечує укладання з нею договору підряду, виконання робіт по ремонту квартири АДРЕСА_1 за цим договором та отримання грошових коштів за виконані роботи.

Зазначені обставини доводять той факт, що відповідач набув грошові кошти у сумі 171 888 грн. за рахунок позивача без достатньої правової підстави та, відповідно до приписів ст.1212 ЦК України, зобов`язаний повернути грошові кошти в сумі 171 888 грн.

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 171 888 грн. та судовий збір.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 липня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 171 888 грн. та судові витрати в сумі 1 718 грн. 89 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи.

Відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не обґрунтував належним чином можливості встановлення факту укладення договорів доручення з позивачем та не обґрунтував, що відповідачем було умисно вчинено дії, внаслідок чого неможливо провести почеркознавчу експертизу.

Зауважує на тому, що в судові засідання для виконання клопотання експерта для надання експериментальних та вільних зразків підпису та почерку він не з`являвся з поважних причин та його представником подавались відповідні клопотання про перенесення судових засідань.

Відповідач посилається на те, що задля виправлення помилки суду ним буде заявлено клопотання про проведення експертизи.

13 жовтня 2022 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання представника відповідача про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у справі № 646/934/21 по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів доручення недійсними, оскільки вирішення даного спору стосується безпосередньо підстав, заявлених у справі № 428/4937/20 та у разі задоволення позовних вимог по цивільній справі № 646/934/21 розгляд цивільної справи № 428/4937/20 втратить сенс.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, 05 квітня 2019 року між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір підряду № 00029, предметом якого є виконання робіт по ремонту квартири за адресою: АДРЕСА_3 , кошторисна вартість 97 427,20 грн.

08 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір доручення на суму 26 000 грн., за умовами якого останній взяв на себе зобов`язання провести грошові розрахунки з ФОП ОСОБА_3 за виконані роботи по договору від 05 квітня 2019 року № 00029.

Цього ж дня, 08 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений ще один договір доручення на суму 26 000 грн., за умовами якого останній взяв на себе зобов`язання провести грошові розрахунки з ФОП ОСОБА_3 за виконані роботи по договору від 05 квітня 2019 року № 00029.

16 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір доручення на суму 24 000 грн., за умовами якого останній взяв на себе зобов`язання провести грошові розрахунки з ФОП ОСОБА_3 за виконані роботи по договору від 05 квітня 2019 року № 00029.

24 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір доручення на суму 20 000 грн., за умовами якого останній взяв на себе зобов`язання провести грошові розрахунки з ФОП ОСОБА_3 за виконані роботи по договору від 05 квітня 2019 року № 00029.

10 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір доручення на суму 20 000 грн., за умовами якого останній взяв на себе зобов`язання провести грошові розрахунки з ФОП ОСОБА_3 за виконані роботи по договору від 05 квітня 2019 року № 00029.

18 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір доручення на суму 27 944 грн., за умовами якого останній взяв на себе зобов`язання провести грошові розрахунки з ФОП ОСОБА_3 за виконані роботи по договору від 05 квітня 2019 року № 00029.

Умовами усіх зазначених договорів доручення встановлено, що сума грошових коштів, необхідна для розрахунку, повністю передана повіреному при укладанні цих договорів (п. 3 договору).

Також судом установлено, що на усіх договорах доручень стоїть відбиток печатки ФОП ОСОБА_3

18 вересня 2019 року ОСОБА_1 двічі перерахував ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 13 972 грн.. відповідно до дублікатів квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» від 09 червня 2020 року № 1721-6831-6367-0205 та № 1721-6817-4109-0290, на загальну суму 27 944 грн.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи зміст п.3 укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів доручень, встановленим є факт передачі грошових коштів позивачем відповідачу на загальну суму 143 944 грн., які підлягають поверненню позивачу в порядку ст. 1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а згідно статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відповідно до частини першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

В силу вимог ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя (ч.1 ст.1000 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1004 ЦК України, повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Повірений повинен виконати дане йому доручення особисто (ч.1 ст.1005 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20 та у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, за правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів).

Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України, можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1)повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4)відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, змістом укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів доручень встановлено факт передачі грошових коштів позивачем відповідачу на загальну суму 171 888 грн., а саме: 08 квітня 2019 року 26 000 грн., 08 квітня 2019 року 26 000 грн., 16 травня 2019 року 24 000 грн., 24 травня 2019 року 20 000 грн., 10 липня 2019 року 20 000 грн., 18 вересня 2019 року 27 944 грн., 18 вересня 2019 року - 27 944 грн.

При цьому умовами договорів доручень (пункт 2) встановлено, що ОСОБА_2 повинен в період 3 днів з моменту укладання договору провести розрахунок з ФОП ОСОБА_3 .

Однак суду не було надано доказів того, що відповідач перерахував грошові кошти за договорами доручень ФОП ОСОБА_3 за виконані роботи за договором підряду від 05.04.2019 року № 00029.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач правомірно вимагає повернення грошових коштів в сумі 171 888 грн., які відповідач набув безпідставно.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не обґрунтував належним чином можливості встановлення факту укладення договорів доручення з позивачем та не обґрунтував, що відповідачем було умисно вчинено дії, внаслідок чого неможливо провести почеркознавчу експертизу.

Так, заперечуючи проти укладання відповідачем ОСОБА_2 договорів доручення з ОСОБА_1 відповідач посилався нате, що в цих договорах стоять підписи навіть візуально не схожі на підпис відповідача, в зв`язку з чим звернувся до суду з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Судом, за клопотанням представника відповідача 21 квітня 2021 року було постановлено ухвалу про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою з`ясування питань, чи виконано підписи від імені ОСОБА_2 у договорах доручення, сторонами яких вказано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , особисто ОСОБА_2 .

02 червня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання експерта № 13615 від 24 травня 2021 року про надання додаткових матеріалів, необхідних ля проведення експертизи.

Проте відповідач, в період з 16 червня 2021 року по 21 липня 2021 року не з`явився в судові засідання для виконання клопотання судового експерта для надання експериментальних та вільних зразків його підпису та почерку, що свідчить про його ухилення від участі в експертизі.

За таких обставин, враховуючи ухилення відповідача від участі в експертизі, враховуючи, що без отримання експериментальних та вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_2 є неможливим виконання клопотання експерта, та, як наслідок проведення почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції вірно визнав факт укладання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів доручення 08 квітня 2019 року (2 договори), 16 травня 2019 року, 24 травня 2019 року, 10 травня 2019 року, 18 вересня 2019 року.

Враховуючи зміст п.3 укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів доручень, суд першої інстанції правильно встановив факт передачі грошових коштів позивачем відповідачу на загальну суму 143 944 грн.

Посилання апелянта на те, що в судові засідання для виконання клопотання експерта для надання експериментальних та вільних зразків підпису та почерку він не з`являвся з поважних причин та його представником подавались відповідні клопотання про перенесення судових засідань колегія суддів вважає безпідставним, оскільки надаючи суду першої інстанції клопотання про перенесення розгляду справи представник відповідача, посилаючись не неможливість його участі в судових засіданнях, не підтвердив належними та допустимих доказами неможливість його участі в судових засіданнях.

При цьому слід зауважити, що в клопотаннях представника відповідача не зазначено, чому саме відповідач не може з`явитися в судове засідання від якого вимагалось надати експериментальні та вільні зразки підпису та почерку задля проведення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до статті 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідач по справі не міг не усвідомлювати значення висновку експерта у цій справі та неможливість проведення експертизи без зразків його почерку, підпису та оплати вартості експертизи.

Очевидно, що проміжок часу з 16 червня 2021 року по 21 липня 2021 року, з урахуванням того, що ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 липня 2021 року участь відповідача у в судовому засіданні визнана обов`язковою, був більш ніж достатній, щоб відповідач, з урахуванням вирішального значення висновку експерта у цій справі, мав можливість надати суду вільні зразки свого почерку та підписів. В разі неможливості ти утрудненості їх отримання, відповідач міг звернутися до суду з клопотанням про витребування таких доказів по справі, однак таких клопотання відповідачем заявлено не було як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що задля виправлення помилки суду ним буде заявлено клопотання про проведення експертизи колегія суддів вважає таким, що не заслуговує на увагу, оскільки з моменту ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення відповідач не вчинив жодних процесуальних дій, як то подання відповідного клопотання, які б свідчили про його бажання провести судову почеркознавчу експертизу.

При цьому колегія суддів залишає без задоволення клопотання представника відповідача про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням у справі № 646/934/21 по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів доручення недійсними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зупиняє провадження у справі, лише у тому випадку, коли її неможливо розглянути у зв`язку з тим, що питання про наявність певних фактів, від яких залежить її вирішення, відповідно до чинного законодавства вирішується в іншій цивільній, господарській або кримінальній справі чи у справі, що розглядається в адміністративному порядку. Сам по собі розгляд питання іншим органом, не пов`язаний зі встановленням наявності чи відсутності таких фактів, не є підставою для зупинення провадження. Зупинення провадження в цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного, кримінального, господарського чи адміністративного судочинства, може мати місце тільки в тому разі, коли в цій, іншій, справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у цивільній справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Факт наявності в провадженні Ленінського районного суду м. Полтави цивільної справи № 646/934/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів доручення недійсними не є правовою підставою для зупинення провадження у справі. При цьому представником відповідача не зазначено, які саме договори доручення оскаржені в рамках цивільної справи № 646/934/21, не надано копії позовної заяви, відповідно до якої колегія суддів мала б можливість встановити які саме договори доручення ОСОБА_2 просив визнати недійсними.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, враховуючи вищезазначене та той факт, що зупинення провадження в даному випадку не буде відповідати принципу ефективності судового процесу, колегія суддів доходить висновку про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: