Постанова

Іменем України

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 757/58340/18

провадження № 61-16833 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

третя особа - перший Приморський відділ Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Музичко С. Г., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - перший Приморський відділ Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - перший Приморський відділ ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області), про звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що під час перевірки реєстру заборон на відчуження нерухомого майна 01 жовтня 2018 року ним було виявлено, що державним виконавцем Першого Приморського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника (з ідентифікатором) від 13 грудня 2013 року ОСОБА_3 , внесено до реєстру заборон запис про обтяження за № 3877365.

Вказував, що 05 жовтня 2018 року він направив до Першого Приморського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області заяву про скасування арешту, але відповідь на свою заяву так і не отримав, арешт виконавчою службою не було знято, що і змусило його звернутися до суду з даним позовом.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд зняти арешт з усього нерухомого майна стосовно фізичної особи - ОСОБА_1 , підстава внесення запису про арешт майна є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9117043 від 16 грудня 2013 року 18:02:18, ОСОБА_4 , Одеське міське управління юстиції, Одеська область, накладений Першим Приморським відділом ДВС Одеського міського управління юстиції, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника (з ідентифікатором), винесену 13 грудня 2013 року ОСОБА_3 , Першим Приморським відділом ДВС Одеського міського управління юстиції; скасувати (виключити) запис про обтяження № 3877365 від 16 грудня 2013 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року у складі судді Батрин О. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Знято арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , який було накладено на підставі постанови Першого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника, винесену 13 грудня 2013 року ОСОБА_3 . Скасовано (виключено) запис про обтяження № 3877365 від 16 грудня 2013 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Вирішено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт та обтяження на все майно позивача, то відсутні підстави для подальшого застосування арешту та обтяження майна.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у випадку накладення арешту у виконавчому провадженні належним відповідачем по справі повинен бути той орган, на підставі рішення якого відбулося накладення вказаного запобіжного заходу, а відтак належним відповідачем по справі має бути Перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, а не АТ КБ «ПриватБанк».

Судом при ухваленні рішення не надано жодної оцінки даним фактам та не зазначено мотивів відхилення доводів відповідача (АТ КБ «ПриватБанк»).

Позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, постановах Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, від 29 липня 2020 року у справі № 161/3171/19, від 02 червня 2020 року у справі № 201/10187/18, що відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року касаційне провадження у справі відкрито та витребувано цивільну справу № 757/58340/18 із Печерського районного суду м. Києва.

У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду про те, що позивач не може пред`явити позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. У такому випадку суд своєю ухвалою повинен закрити провадження у справі, з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України».

Апеляційний суд, пославшись на неможливість пред`явлення позивачем позову про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, помилково, на думку заявника відмовив у позові.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На виконанні у Першому Приморському ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області перебувало виконавче провадження АСВП № 41227357 з примусового виконання виконавчого листа № 1522/16069/12, виданого 22 листопада 2013 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» коштів у розмірі 1 967 283 грн 29 коп.

Згідно з даними Автоматичної системи виконавчих проваджень 30 грудня 2014 року на підставі пункту 5 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження було завершено, старшим державним виконавцем Першого Приморського відділу ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Зозулянським І. В. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві - АТ КБ «Приватбанк».

Також встановлено, що 01 жовтня 2018 року під час перевірки реєстру заборон на відчуження нерухомого майна позивачем було виявлено винесену Першим Приморським відділом ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника від 13 грудня 2013 року, номер запису про обтяження 3877365 (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01 жовтня 2018 року за № 139708854).

05 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про скасування заборон відчуження нерухомого майна, однак матеріали виконавчого провадження були знищені у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання згідно з наказом Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25 грудня 2008 року, а тому відсутня можливість вирішити зазначене питання в межах виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 2 розділу XI, наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» від 07 червня 2017 року № 1829/5, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Згідно з пунктом 1 розділу XI наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» від 07 червня 2017 року № 1829/5 передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню.

Встановлено, що виконавче провадження АСВП № 41227357 було знищене, оскільки воно було завершено 30 грудня 2014 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт та обтяження на все майно позивача, то відсутні підстави для подальшого застосування арешту та обтяження майна.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 обрав неефективний спосіб захисту прав сторони виконавчого провадження, які він вважав порушеними діями та рішеннями органів виконавчої служби (посадовими особами виконавчої служби), оскільки не звернувся до суду з відповідною скаргою у порядку, визначеному частиною першою статті 447 ЦПК України.

Верховний Суд, вирішуючи питання про порядок оскарження боржником у виконавчому провадженні рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, вчинених в ході виконання судового рішення, виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) погодився з висновками судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна з огляду на те, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19) зазначала, що сторони, інші учасники та особи можуть звернутися до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби в порядку частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», якщо цей виконавчий документ виданий на виконання судового рішення, або - до адміністративного суду в порядку частини другої цієї ж статті, якщо він виданий на виконання рішення іншого органу (посадових осіб), та/або за умови перебування його у зведеному виконавчому провадженні, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

При цьому Верховний Суд зауважує, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав як сторона виконавчого провадження, між учасниками справи не виникло цивільно-правового спору, який підлягав би вирішенню в порядку позовного провадження, а постало питання щодо правомірності дій та рішень державного виконавця під час виконання судового рішення.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 758/8416/15-ц (провадження № 61-35св18) зазначено, що скарги на дії (бездіяльність), рішення державних виконавців (приватних виконавців) мають на меті захист прав сторін виконавчого провадження з виконання судових рішень та покладають на суд контроль за належним виконанням судових рішень. Здійснення такого судового контролю відбувається за правилами спеціального виду провадження в цивільному судочинстві, що є відмінним від позовного. Головна мета судового контролю за виконанням судових рішень полягає, насамперед, у реалізації основних завдань судочинства при здійсненні судами правосуддя, оскільки воно не обмежується ухваленням судового рішення, а також передбачає його виконання. Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами. Тому після вирішення спору і набрання судовим рішенням законної сили суд здійснює контроль за його виконанням, а також захист прав та законних інтересів сторін виконавчого провадження.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті, не врахувавши того, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, а тому не може бути позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, у зв`язку з чим Верховний Суд вважає, що наявні підстави для закриття провадження відповідно до

пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 18 травня 2022 року у справі № 642/4263/21, від 26 січня 2022 року у справі № 534/1762/18, від 07 вересня 2022 року у справі № 523/19204/19 (провадження № 61-3844св22).

Суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули, а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

При цьому заявник не позбавлений права звернутися до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частинами першою та другою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - перший Приморський відділ Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович