Номер провадження: 22-ц/813/110/22
Справа № 504/3770/15
Головуючий у першій інстанції Барвенко В.К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором оренди, а також за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА.

Короткий зміст позовної заяви ОСОБА_2 .

У жовтні 2015 року адвокат Гусаров О.Л. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , яким просив суд стягнути із відповідача заборгованість з орендної плати в сумі 193180 грн 50 коп. за договором від 01.04.2013 року оренди нежитлових приміщень, судовий збір.

Звертаючись до суду із позовом адвокат Гусаров О.Л. в інтересах ОСОБА_2 позовні вимоги обґрунтував тим, що 01.04.2013 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_3 (Орендодавці) з однієї сторони, та ОСОБА_1 (Орендар) з другої сторони, було укладено договір оренди нежилих приміщень, відповідно до умов якого орендодавці надали орендарю до 01.03.2016 року в строкове платне користування нежилі приміщення загальною площею 457,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання цього договору 01.04.2013 року складений акт прийому- передачі нежилих приміщень, і цей акт є невід`ємною частиною договору.

Вказані нежилі приміщення належали на момент укладання договору орендодавцям у рівних частках на праві власності.

25 жовтня 2013 року ОСОБА_2 отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона успадкувала майно, що належало за життя ОСОБА_6

12 травня 2014 року сторонами було укладено Договір про зміну Договору оренди нежилих приміщень від 01.04.2013 року, а саме, доповнено пунктом 5.2.1 наступного змісту: «5.2.1 Орендна плата за користування приміщеннями у 2014 році складає суму, еквівалентну 65000 доларів США за рік, відповідно до 50% від суми орендної плати кожному із Орендодавців».

Відповідно до акту звірки від 21.10.2014 року заборгованість за вказаним договором оренди становить 18000 доларів США, яка за домовленістю сторін підлягає сплаті у строк до 01.06.2015 року, відповідно по 50% від суми заборгованості кожному із Орендодавців.

Станом на 25 вересня 2015 року заборгованість відповідачем не погашена.

У лютому 2018 року адвокат Гусаров О.Л. в інтересах ОСОБА_4 збільшив позовні вимоги до ОСОБА_1 , зокрема, доповнив вимогами про заборгованість за 2015 рік, та за два місяці 2016 року, а саме, за 2015 рік 40000 доларів США, за два місяці 2016 року - 6666,67 доларів США, та розраховано суму 3% річних в розмірі 123428,92 грн.

У квітні 2019 року адвокат Гусаров О.Л. в інтересах ОСОБА_4 подав заяву про зменшення позовних вимог до ОСОБА_1 , якою просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати в розмірі 1 285129,06 грн., що складає в еквіваленті 47456,76 доларів США, та 3% річних в сумі 122957,59 грн., стягнути судовий збір в сумі 8810 грн.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

У грудні 2017 року адвокат Чепелєв О.І. в інтересах ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , якою просив суд стягнути з відповідачів солідарно 2169549,04 грн., судовий збір 8678,20 грн.

У своєму зустрічному позові адвокат Чепелєв О.І. в інтересах ОСОБА_1 послався на те, що 01 квітня 2013 року він підписав Договір оренди нежилих приміщень загальною площею 457,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Орендна плата на рік становила 20000 доларів США.

Як стверджує ОСОБА_1 він провів капітальний ремонт нежилих приміщень, вклав значні кошти.

02 квітня 2014 року між сторонами складена додаткова угода, якою визначено, що орендна плата за рік становить суму еквівалентну 80000 доларів США, яку, як стверджує ОСОБА_1 , він сплатив двома траншами по 40000 доларів США, 01.04.2013 року та 26.05.2013 року.

В додатковій угоді від 02 квітня 2013 року до договору оренди нежилих приміщень від 01.04.2013 року вказане наступне: «Сторони домовляються, що у разі дострокового розірвання Основної угоди сторона, яка ініціювала це питання сплачує штраф у розмірі еквівалентному 80000 доларів США. Відповідно до статті 524 ЦК України штраф сплачується у грошовій одиниці України- гривні, еквівалентній зазначеній сумі».

Станом на 09 грудня 2017 року 8000 доларів еквівалентно 2169549,04 грн.

12 травня 2014 року сторонами було укладено Договір про зміну Договору оренди нежилих приміщень від 01.04.2013 року, а саме, доповнено пунктом 5.2.1 наступного змісту: «5.2.1 Орендна плата за користування приміщеннями у 2014 році складає суму, еквівалентну 65000 доларів США за рік, відповідно до 50% від суми орендної плати кожному із Орендодавців.

Як стверджує ОСОБА_1 він двома траншами у 2014 році сплатив обумовлену в договорі суму, що, як вказує позивач, підтверджено записами на оригіналі Договору оренди нежилих приміщень від 01.04.2013 року.

Як зазначає у позові ОСОБА_1 , відповідно до акту звірки від 21.10.2014 року заборгованість за вказаним договором оренди становить 18000 доларів США, яка за домовленістю сторін підлягає сплаті у строк до 01.06.2015 року, відповідно по 50% від суми заборгованості кожному із Орендодавців.

Вказана сума, як стверджує ОСОБА_1 , ним не була сплачена, оскільки в лютому березні 2015 року йому стало відомо, що ОСОБА_5 передає в оренду нежилі приміщення, які є предметом договору від 01.04.2013 року. На нежилих приміщеннях були змінені замки Орендодавцями, і тому протягом 2015-2016 років він не працював.

Суму позовних вимог 2169549,04 грн. ОСОБА_1 вважає штрафною санкцією передбаченою умовами договору.

Адвокат Ростомов Г.А. в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що в силу умов Договору від 01.04.2013 року він є припиненим 15.04.2014 року, оскільки за умовами договору він є припиненим за відсутності сплати Орендарем коштів понад 15 днів.

Крім того, адвокат посилається на покази свідків, які пояснили в судовому засіданні про чинення перешкод з боку Орендодавців Орендареві у користуванні нежилими приміщеннями.

Адвокат вважав, що посилання позивачів на фактичне перебування предмету договору Оренди у Орендаря не відповідають дійсності, оскільки має бути доведене фактичне користування нежилими приміщеннями.

В порушення правил бухгалтерського обліку рахунки Орендодавці Орендареві не виставляли, тому обов`язок сплати за Договором процедурно пов`язаний з виставленням рахунків за таким договором.

Крім того, адвокат послався на правову позицію ВС від 05.03.2019 року у справі №910/1389/18, зокрема, сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Крім того, адвокатом поставлено під сумнів повноваження представників Орендодавців під час укладення Договору від 01.04.2013 року.

Крім того, адвокатом поставлені під сумнів повноваження ОСОБА_7 щодо підписання позовних заяв від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , з посиланням на правову позицію ВС від 16.05.2018 року у справі № 810/739/15.

Зокрема, ВС висловив правову позицію, що право на подання позову не є тотожним праву представника на підписання від імені позивача позовної заяви.

Адвокатом поставлені під сумнів правові підстави права вимоги ОСОБА_5 через відсутність домовленостей між дарувальником та обдарованим щодо передачі права кредиторської вимоги стосовно об`єкта дарування.

Одним з доводів протиправності первинного позову стало те, що подружжя (дружина) відповідача не надавала згоди на укладення чоловіком даного договору оренди, і можливе рішення суду про задоволення первісного позову призведе до надмірного тягаря для неї.

Короткий зміст позовної заяви ОСОБА_5 .

У квітні 2018 року адвокат Гусаров О.Л. в інтересах ОСОБА_5 подав позовну заяву до ОСОБА_1 , якою просив суд стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати в розмірі 214687,15 грн., що складає еквівалент 8200,91 доларів США.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, адвокат Гусаров О.Л. в інтересах ОСОБА_5 зазначив, що 17.12.2015 року за договором дарування ОСОБА_5 було передано у власність Ѕ частку нежилих приміщень загальною площею 457,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п. 4.5. і п. 11.5 Договору від 01.04.2013 року у разі зміни власника речі, переданої у оренду, до нового власника переходять права та обов`язки орендодавця.

Термін дії договору встановлений до 01.03.2016 року включно.

Достроково дію Договору сторони не припиняли, а відповідач до вказаної у договорі кінцевої дати орендоване нерухоме майно не повертав.

За два місяці 2016 року заборгованість відповідача становить 6666,67 доларів США, а за період з 17.12.2015 року по 31.12.2015 року становить еквівалент 1534,24 доларів США, загальна сума становить 8200,91 долар США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2020 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за Договором оренди нежилих приміщень від 01.04.2013 року у сумі 47 456 доларів 76 центів США. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 3 % річних в сумі 4540 доларів 51 цент США. В задоволенні решти позову (в частині визначення гривневого еквіваленту) відмовлено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на сплату судового збору в сумі 8810,00 грн. Позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 заборгованість за Договором оренди нежилих приміщень від 01.04.2013 року у сумі 8200 доларів 91 цент США. В задоволенні решти позову (в частині визначення гривневого еквіваленту) відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 відмовлено повністю.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити, задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

У доводах апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи, не враховано всі позиції сторони скаржника та зроблені помилкові висновки.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

У судове засідання, призначене на 20 квітня 2022 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

20 квітня 2022 року від адвоката Ростомова Г.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ введено в Україні воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14 березня 2022 року, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. 16 березня 2022 року Одеським апеляційним судом опубліковано оголошення, а саме Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року «Про режим роботи суду в умовах воєнного стану», яким зазначено, що справи розглядаються без участі учасників справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи та рекомендовано громадянам та учасникам судових процесів утриматись від відвідування приміщень суду. Можливості для забезпечення участі у судовому засіданні у режимі відеоконференції сторона апелянта не має.

20 квітня 2022 року від адвоката Шерстюка П.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 , також надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Розглянувши заяву сторони скаржника, судова колегія дійшла висновку про відмову у їх задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Додатково апеляційний суд не приймає доводи заяви щодо технічної неможливості приймати участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, оскільки представники скаржника не були позбавлені заздалегідь можливості вжити заходів для забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя учасник колегії Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 25 квітня по 04 травня 2022 року включно, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом №83д від 05.05.2022р.

Повне судове рішення виготовлено 05 травня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення лише в частині позовних вимог ОСОБА_5 , також зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , а тому апеляційний перегляд відбувається лише в цій частині.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 17 грудня 2015 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., реєстровий номер 2196, ОСОБА_5 набув у власність Ѕ частину нежитлового приміщення, загальною площею 457,1 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яка раніше належала на праві власності дарувальнику ОСОБА_4 .

Право власності ОСОБА_5 на вказану частку зареєстровано 17.12.2015 року, реєстровий номер 12583129, що встановлено судом зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 61354553 від 14.06.2016 року.

Право та висновки суду:

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (ст. 759 ЦК України в редакції станом на 19.01.2013 року).

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншими законами. (ст. 760 ЦК України в редакції станом на 19.01.2013 року).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ст. 762 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (постанова Верховного Суду України від 09.11.2016р. у справі №9/5014/969/2012 (5/65/2011).

Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму (ст. 765 ЦК України).

Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Наймодавець зобов`язаний попередити наймача про особливі властивості та недоліки речі, які йому відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна наймача або інших осіб або призвести до пошкодження самої речі під час користування нею. Наймач зобов`язаний у присутності наймодавця перевірити справність речі. Якщо наймач у момент передання речі в його володіння не переконається у її справності, річ вважається такою, що передана йому в належному стані (ст.767 ЦК України в редакції станом на 19.01.2013 року).

У разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця (ст. 770 ЦК України в редакції станом на 19.01.2013 року).

Законом передбачені підстави як для припинення договору найму, так і для його розірвання на вимогу наймодавця, на вимогу наймача.

Так, відповідно до ст. 781 ЦК України договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи- наймача, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правилами ст. ст. 783, 784 ЦК України передбачені випадки можливості розірвання договору найму за вимогою наймодавця та за вимогою наймача.

Серед іншого, ці правила передбачають можливість розірвання договору найму через користування наймачем річчю всупереч умов договору (це може бути і несплата коштів за володіння та користування річчю). Наймач же має право на розірвання договору лише у двох випадках: наймодавець передав у користування річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі; наймодавець не виконує свого обов`язку щодо проведення капітального ремонту речі.

Положенням ст. 793 ЦК України (в редакції станом на 19.01.2013 року) передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Положенням ст. 795 ЦК України (в редакції станом на 19.01.2013 року) Передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Суд правильно вважав, що 01.04.2013 року сторони вільно та на власний розсуд уклали угоду оренди нежилих приміщень.

На час укладання договору жодних застережень та зауважень сторонами не було висловлено, позначено у договорі.

01.04.2013 року складено передбачений матеріальним законом акт прийому- передачі нежилих приміщень, який підписаний всіма сторонами вільно, і який містить застереження про належний стан об`єкта оренди.

Отже у суду не має сумніву в справжньому волевиявленні сторін на укладення цього Договору.

Форма договору дотримана сторонами, оскільки договір укладений на термін менш ніж три роки.

Відповідно всі додаткові угоди, акти, які є частинами цього Договору, відповідають матеріальному закону, підстав для визнання договору неукладеним у суду не має.

Тим самим доводи ОСОБА_1 про невідповідність об`єкта оренди належному стану, який визначався на момент укладення договору, є голослівними та безпідставними, і повністю не відповідають змісту як договору так і акту прийому- передачі до нього.

Матеріали фотофіксації надані ОСОБА_1 в цьому випадку не мають правового значення в контексті мети тверджень ОСОБА_1 , оскільки акт прийому передачі містить застереження про належність стану об`єкта оренди.

Всі інші доводи відносно стану об`єкта оренди знаходяться за межами предмету позовів.

Доводи адвоката Ростомова Г.А. на відсутність повноважень представників Орендодавців під час укладення Договору від 01.04.2013 року не входять до предмету доказування, і правильно не були прийняті судом.

Доводи сторони ОСОБА_1 про те, що ним придбані меблі та обладнання в КНР саме для функціонування цих нежилих приміщень не мають правового значення для предмету спору за даними позовами.

Більш того, питання поліпшення об`єкту оренди чітко врегульоване сторонами Договору.

Твердження адвоката Ростомова Г.А. щодо грунтовних сумнів повноважень адвоката Гусарова О.Л. на підписання позовних заяв від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , з посиланням на правову позицію ВС від 16.05.2018 року у справі № 810/739/15, зокрема, що право на подання позову не є тотожним праву представника на підписання від імені позивача позовної заяви, суд вірно вважав безпідставними та не заснованими на фактичних обставинах.

Так, вивчення детального змісту довіреностей від 01.10.2015 року від імені ОСОБА_2 на ім`я адвоката Гусарова О.Л., та від 16.01.2017 року від імені ОСОБА_5 на ім`я адвоката Гусарова О.Л., дозволяє суду дійти до висновку, що повноваження надані довірителями адвокатові повністю відповідають правам сторони у цивільній справі, тобто адвокат не тільки має право на подання та підписання позовної заяви, а має право на представлення своїх довірителів з наділенням повноваженнями навіть повної відмови від позовних вимог та укладення мирової угоди.

Тобто за цими довіреностями повноваження адвоката не можуть викликати у суду сумнівів.

Посилання адвоката Ростомова Г.А. на правову позицію ВС від 16.05.2018 року у справі № 810/739/15 є помилковими, оскільки ВС у цій справі досліджував інші документи, які передбачали певні повноваження адвоката (представника).

Доводи адвоката Ростомова Г.А. про можливі порушення правил бухгалтерського обліку, тому, що рахунки Орендодавці Орендареві не виставляли, і тому обов`язок сплати за Договором процедурно пов`язаний з виставленням рахунків за таким договором, з посиланням на правову позицію ВС від 05.03.2019 року у справі №910/1389/18, суд правильно вважав безпідставними, оскільки у цій справі досліджували відносини між суб`єктами господарювання, і дотримання ними правил бухгалтерського обліку та фінансової звітності в Україні.

Договір, який є предметом дослідження у справі, що розглядається, укладений між фізичними особами.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Сумніви адвоката Ростомова Г.А. в правових підставах права вимоги ОСОБА_5 через відсутність домовленостей між дарувальником та обдарованим щодо передачі права кредиторської вимоги стосовно об`єкта дарування, не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до умов Договору, зокрема, п. 11.5 передбачено, що у разі зміни власника речі, переданої в оренду, до нового власника переходять права та обов`язки Орендодавців.

Предметом позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 є період заборгованості з моменту набуття ним права власності на предмет оренди.

Таким чином і ці доводи адвоката дійсно є помилковими.

Адвокат Ростомов Г.А. посилався на те, що в силу умов Договору від 01.04.2013 року він є припиненим 15.04.2014 року, оскільки за умовами договору він є припиненим за відсутності сплати Орендарем коштів понад 15 днів.

Адвокат послався на покази свідків, які пояснили в судовому засіданні про чинення перешкод з боку Орендодавців Орендареві у користуванні нежилими приміщеннями.

Адвокат вважав, що посилання позивачів на фактичне перебування предмету договору Оренди у Орендаря не відповідають дійсності, оскільки має бути доведене фактичне користування нежилими приміщеннями.

В судовому засіданні судом допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Свідки пояснили, що ресторан фактично працював з 2013 року по 2015 рік.

Про деталі конфлікту між Орендарем та Орендодавцями свідкам нічого невідомо.

Решта свідчень свідків зведені до власного розуміння ситуації навколо приміщень ресторану, і правового значення для цілей цієї справи не має.

Підстави для припинення договору найму визначені ст. 781 ЦК України.

В силу положень Договору (перехід права Орендодавця у випадку зміни власника) договір не припинився через смерть ОСОБА_6 .

Положення Договору про його припинення за відсутності сплати Орендарем коштів понад 15 днів, суперечить як вимогам матеріального закону, так і цілям, змісту та меті цього самого Договору.

У п. 11.4 цього Договору сторони зазначили, що Договір припиняє свою дію по закінченню терміну дії, зазначеного у п. 4.1 даного Договору. Використання зазначеного у п. 1.1 та п. 1.2. цього Договору приміщення після закінчення терміну дії договору допускається лише при укладенні нового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Будь- які дії з боку Орендодавців направлених на розірвання договору оренди нежилих приміщень судом не були встановлені.

Доводи ОСОБА_1 про те, що Орендодавці чинили йому перешкоди з 2015 року у користуванні нежилими приміщеннями перебувають за межами предмету спору за позовами.

Суд вірно вважав, що визначальним є не вжиття того чи іншого із зазначених термінів «припинення договору», «розірвання договору», а реальний зміст волевиявлення орендодавців, яке явно і однозначно не було спрямоване на припинення договірних відносин між сторонами.

До того ж розірвання договору є лише одним із способів (форм) його припинення, тобто ці поняття співвідносяться як загальне (припинення) і часткове (розірвання), інакше кажучи, будь-яке розірвання договору означає і його припинення.

Аналогічна правова позиція викладена ВС КГ у постанові по справі № 916/251/18 від 23.04.2019 року.

Крім того, ОСОБА_1 у судовому засіданні сам пояснив, що не мав жодного бажання припиняти дію договору, оскільки вклав у цей заклад харчування величезні кошти.

Доводи ОСОБА_1 про чинення власниками приміщення йому перешкод у користуванні знаходяться за межами предмету спору.

В силу ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Таким правом ОСОБА_1 не скористався.

Отже Договір у період його дії не є ані припиненим, ані розірваним.

Доводи заперечень щодо первісного позову, а саме, ті, що подружжя (дружина) відповідача не надавала згоди на укладення чоловіком даного договору оренди, і можливе рішення суду про задоволення первісного позову призведе до надмірного тягаря для неї, суд правильно не приймав до уваги з наступних підстав:

Так, дружина відповідача- ОСОБА_1 не є учасником (третьою особою) даного судового процесу. В підготовчому засіданні сторони були зобов`язані повідомити про всіх заінтересованих осіб суду. Про заінтересованість дружини в розгляді даних правовідносин ОСОБА_1 до завершення підготовчого засідання суд не повідомляв.

Крім того, для укладення договору оренди, де орендарем виступає один з подружжя, згоди іншого подружжя не вимагається законом.

Даний договір не стосується спільного майна подружжя.

Майно- предмет оренди належить зовсім іншім особам.

До того, як орендодавець надасть орендареві майно у найм (дружині або чоловікові), в останнього не виникає будь- яке право на це майно, а право користування, володіння виникає лише після фактичної передачі предмету оренди за актом прийому- передачі.

Таким чином той з подружжя, який укладає договір не розпоряджається спільним майном подружжя, а стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Решта доводів відносно надмірного тягаря дружини відповідача перебувають за межами предмету спору за позовами, які розглядаються.

Правовою підставою зустрічного позову ОСОБА_1 є те, що за умовами договору, в результаті дострокового розірвання Основної угоди сторона, яка ініціювала це питання, сплачує штраф у розмірі еквівалентному 80000 доларів США.

Інші правові підстави зустрічного позову не заявлялись.

З урахуванням вищенаведених висновків суду, які засновані на фактичних обставинах справи, дійсних правовідносинах між сторонами, висновках ВС, нормах матеріального права, вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 дійсно не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання позовних вимог первісного позову адвоката Гусарова О.Л. в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , та позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , суд виходив з наступного:

У відповідності до п. 5.2 Договору (в редакції Додаткової угоди від 02.04.2013 року) орендна плата за рік користування приміщенням, становить суму еквівалентну 80000 доларів США.

Договором від 12.05.2014 року сторони встановили, що розмір орендної плати у 2014 році становить 65000 доларів США.

Термін дії Договору становить від 01.04.2013 року по 01.03.2016 року.

Зобов`язання за 2014 рік відповідач виконав частково, що підтверджено актом звірки від 21.10.2014 року.

Залишок орендної плати за 2014 рік становить 18000 доларів США.

Перед ОСОБА_4 борг становить 50% від цієї суми, тобто 9000 доларів США.

Орендна плата за 2015 рік не сплачена.

Тобто загальна сума заборгованості перед ОСОБА_4 складає:

За 2014 рік- 9000 доларів США, що становить 243720 грн. за курсом НБУ 27,08 грн. за один долар США.

Заборгованість з 01.01.2015 року по 17.12.2015 року становить еквівалент 38456,76 доларів США, що становить 1041409,06 грн. за курсом НБУ 27,08 грн. за один долар США.

Всього сума заборгованості складає 47456,76 доларів США що станом на 04.04.2019 року (дату уточнення (зменшення) позовних вимог) складає 1285129,06 грн. за курсом НБУ 27,08 грн. за один долар США.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ).

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:

відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Що стосується визнання еквівалента у гривні суд вірно зазначив наступне:

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_4 в частині стягнення основного боргу підлягають задоволенню частково, зі стягненням з відповідача суми заборгованості в доларах США, а саме 47456,76 доларів США.

На вказану суму позивачем нараховані 3% річних.

Зокрема за 2014 рік на суму заборгованості 243720 грн. нараховано 28104,59 грн. (1403 дні прострочення з 01.06.2015 року по 04.04.2019 року).

За 2015 рік нараховано 122957,59 грн.

У позовних вимогах позивач за первісним позовом просить стягнути 3% річних 122957,59 грн.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, і суд у справі що розглядається, не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином з відповідача суд правильно стягнув суму 3% річних саме в іноземній валюті а не еквівалент у гривнях.

До стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 належить сума 4540,51 долар США.

Що стосується позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 то заборгованість за Договором визначена за період з 17.12.2015 року по 31.12.2015 року, становить 1534,24 долара США.

Заборгованість за 2016 рік два місяці по 01.03.2016 року, становить 6666,67 доларів США.

Таким чином загальна сума заборгованості становить 8200,91 долар США, що за курсом НБУ станом на 23.04.2018 року (день подання позову) 26,178455 грн. за один долар США, становить 214687,15 грн.

З вищевказаних правових підстав, позицій ВС, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позовні вимоги ОСОБА_5 також підлягають задоволенню частково, зі стягненням з відповідача суми боргу в розмірі 8200,91 долар США.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 05 травня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк