Єдиний унікальний номер № 175/1259/22
провадження № 2/175/394/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Васюченко О.Г.

з участю секретаря Кульпіна Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про виселення та стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2022 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області за допомогою системи «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про виселення та стягнення судових витрат.

В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що 29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» було укладено Договір факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги, згідно якого ПАТ «Кредобанк» відступив ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» всі права вимоги за кредитними договорами, перелік яких наведений в Додатку №1 до Договору факторингу, в тому числі право вимоги за Кредитним договором №86/08-Ф (з усіма додатками та додатковими угодами), укладеним 26 травня 2008 року між ВАТ «Кредобанк» (код за ) та Фізичною особою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

16 грудня 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» було укладено Договір про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 5389, згідно якого ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» набуло права Іпотекодержателя за іпотечними договорами, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору відступлення, в тому числі за Договором іпотеки №57/08Ф-І, укладеним 26.05.2008 року між ВАТ «Кредобанк» та Фізичною особою ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, права вимоги за Кредитним договором та Іпотечним договором повністю перейшли до ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції».

Відтак, ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» являється новим кредитором за Кредитним договором та Іпотекодержателем за Договором іпотеки.

В подальшому ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» стало відомо, що у набутому ним у власність житловому приміщенні (житловому будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ) постійно проживає колишня власниця ОСОБА_1 (відповідач по справі), але добровільно звільнити будинок, виселитися з вказаного будинку та передати його ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» відповідач відмовляється. У зв`язку з чим ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» звернулись до суду для захисту свої прав.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні проведеному в режимі відео конференції за допомогою системи EASYCON, на задоволенні позовних вимог наполягав.

Відповідач до суду не з`явилась, про час та дату повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки не повідомила, відповідних заяв чи/або клопотань не надава. Своїм правом на надання відзиву не скористалась.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Судом встановлено, що у відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на домоволодіння загальною площею 147,6 кв.м., житловою площею 32,8 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 04 жовтня 2021 року за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на підставі договору іпотеки, серія та номер: 2382, виданого 26 травня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. (а.с.29).

Крім того, з матеріалів справи судом було встановлено, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, ВКО №090872, реєстр 2380, посвідченого 26 травня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. (а.с.30).

Таким чином, судом установлено, що вищезазначене домоволодіння, яке була предметом іпотеки, було набута ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2008, а саме: 166 650 грн покупець сплатив продавцю власними грошовими коштами, та 934 250 грн за кредитні кошти.

Та згідно умов Кредитного договору, Банком надано Позичальнику кредит на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, строком до 25 травня 2028 року.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, та право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 зазначеного Закону, є двома різними способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками.

Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

З усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

У постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Вказану правову позицію підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15.

Однак, у позовній заяві позивачем не вказано іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР повинно надаватися відповідачам одночасно з їх виселенням, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

В матеріалах справи відсутні відомості про отримання відповідачем вимоги щодо звільнення квартири.

З огляду на вищенаведене, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на Позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15-16 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 4, 12-13, 77, 81, 89, 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 263-266, 280, 282-284, 289, 354 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про виселення та стягнення судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Васюченко