ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 лютого 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/2894/20

Головуючий у першій інстанції Ковальова Т. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/145/22

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/143/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

третя особа: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Ковальової Т.Г. від 10 серпня 2021 року, місце ухвалення рішення м.Ніжин, дата складання повного тексту рішення 19 серпня 2021 року та на додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Ковальової Т.Г. від 18 серпня 2021 року, місце ухвалення рішення м.Ніжин, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю одного з подружжя, третя особа: ОСОБА_3 , та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності, третя особа: ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив: визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 нерухоме майно: 1/2 частку нежитлової будівлі магазин з майстернею, зареєстровану на праві спільної часткової власності за ним на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ніжинської міської ради 25.06.2012 року, та на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,0674 га з кадастровим номером :01:017:0014, цільове призначення земельної ділянки - комерційне використання, належної йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 17.12.2008 року управлінням Держкомзему у м.Ніжині, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 в обґрунтування вимог заявленого позову вказував, що з 21.04.2001 року по 07.07.2019 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , і після розірвання шлюбу між ними існує спір з приводу поділу спільного майна подружжя. Від шлюбу сторони даного спору мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_1 зазначає, що він не заперечує проти поділу спільного майна подружжя, але ОСОБА_2 претендує і на поділ майна, яке є його особистою приватною власністю, а саме: на 1/2 частку нежитлової будівлі магазин з майстернею та на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,0674 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частка зазначеного майна належить на праві спільної часткової власності його матері ОСОБА_3 , але в натурі не виділена, і перебуває в їх спільному володінні та користуванні. ОСОБА_1 вказує, що належну йому 1/2 частку у вказаному майні він придбав у власність під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 , але за кошти, належні йому, як фізичний особі-підприємцю. ОСОБА_1 стверджує, що з 26.12.2000 року він зареєстрований та працює, як фізична особа-підприємець. Згідно витягу із рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 13.05.2004 року №262 (п.п.1.16 п.1) йому, як підприємцю, надано дозвіл на будівництво спірної нерухомості по АДРЕСА_1 . Після здійснення всіх необхідних дій та прийняття в експлуатацію приміщення магазин меблів ОСОБА_1 було видано свідоцтво № НОМЕР_1 із дозволом на розміщення об`єкту торгівлі за вищевказаною адресою, в якому він та його мати ОСОБА_3 стали працювати, відкривши магазин із продажу меблів, пошиву та продажу ламбрекенів, штор і тюлей. ОСОБА_1 вказує, що його мати ОСОБА_3 зареєстрована та працює, як фізична особа-підприємець з 30.06.2000 року. Згідно витягу із рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 25.05.2006 року №299 ОСОБА_1 надано дозвіл провести реконструкцію підвального поверху під майстерню по складанню меблів та завершити будівництво другого пускового комплексу - магазину промислових товарів на другому поверсі спірної нерухомості. Рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської рад від 15.03.2007 року №110 (п.2) вирішено оформити право приватної власності з послідуючою видачею свідоцтва про право власності, у зв`язку з побудовою, за ОСОБА_1 в цілому на нежитлову будівлю магазин. На підставі даного рішення 22.03.2007 року на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю магазин, загальною площею 370,4 кв.м в цілому. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.10.2007 року, ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець, придбав у територіальної громади міста Ніжина земельну ділянку загальною площею 0,0674 га, кадастровий №:01:017:0014, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і на якій розташована нежитлова будівля магазин. Цільове призначення земельної ділянки - для комерційної діяльності. До укладення договору купівлі-продажу вказана земельна ділянка перебувала в оренді у ОСОБА_1 на підставі договору оренди від 16.06.2004 року. ОСОБА_1 зазначає, що спірна нежитлова будівля магазин була побудована за належні йому, як приватному підприємцю, кошти та кошти його матері ОСОБА_3 , отримані нею в кредит за договорами кредитування протягом 2004-2006 років на суми 35 000 грн., 20 000 грн., 90 000 грн. ОСОБА_1 стверджує, що з моменту укладення шлюбу із ОСОБА_2 вона не працювала до вересня 2005 року. З 06.09.2005 року по 02.06.2015 року ОСОБА_2 працювала у його матері за трудовим договором продавцем непродовольчих товарів, із заробітною платою 310 грн. на місяць в період з 06.09.2006 року по 02.03.2009 року, а у період з 02.03.2009 року - 850 грн. на місяць. ОСОБА_1 вказує, що будівництво нежитлової будівлі магазин з майстернею по АДРЕСА_1 , розпочате в травні 2004 року, здійснювалось ним спільно із його матір`ю ОСОБА_3 за рахунок коштів, отриманих ним, як приватним підприємцем та коштів, отриманих його матір`ю у кредит. ОСОБА_1 зазначає, що після закінчення будівництва 12.08.2008 року він подарував матері 1/2 частку вказаної нежитлової будівлі, оскільки будівництво було здійснено за їх спільні кошти для розвитку спільного бізнесу. Крім того, згідно договору дарування земельної ділянки від 12.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Зеленським В.В. за реєстраційним номером №3186, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 1/2 частку земельної ділянки площею 337 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 17.12.2008 року управлінням Держкомзему у м.Ніжині видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, згідно з яким власниками земельної ділянки є дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - по 1/2 частці кожен. ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 знала про вчинення обох правочинів, і на їх вчинення давала свою письмову згоду. В подальшому, з листопада 2011 року по лютий 2012 року у спірній будівлі проводились будівельні роботи, під час проведення яких було здійснено обладнання майстерні по збірці меблів у технічному підпіллі магазину, внаслідок чого загальна площа об`єкта нерухомого майна стала складати 559 кв.м, а на момент вчинення договору дарування загальна площа складала 370,4 кв.м. Як вказує ОСОБА_1 , виконання зазначених будівельних робіт замовлялось та оплачувалося ним та його матір`ю ОСОБА_3 , як суб`єктами підприємницької діяльності, як і введення об`єкта в експлуатацію. Рішенням виконкому Ніжинської міської ради від 21.06.2012 року №300 (п.1) було вирішено: оформити право приватної власності із послідуючої видачею свідоцтв про право власності, у зв`язку з побудовою, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в рівних частках кожному, в цілому на нежитлову будівлю магазин з майстернею за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зазначає, що на підставі вказаного рішення взамін договору дарування від 12.08.2008 року за р.№3183 ним, як співвласникам, виконкомом Ніжинської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.06.2012 року. Цього ж дня відбулась державна реєстрація їх права власності на вказану будівлю. ОСОБА_1 стверджує, що зазначена вище нежитлова будівля належить йому та його матері ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, по 1/2 частці кожному, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 25.06.2012 року виконкомом Ніжинської міської ради, а тому спірна 1/2 частка нежитлової будівлі не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки це нерухоме майно є його майном, як підприємця.

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просила: визнати 1/2 частку нежитлової будівлі магазин з майстернею за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку нежитлової будівлі магазин з майстернею за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_1 1/4 частку вказаної нежитлової будівлі; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку нежитлової будівлі магазин з майстернею за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:017:0014 площею 337 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку земельної ділянки із кадастровим номером :01:017:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку земельної ділянки із кадастровим номером :01:017:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати автомобіль ГАЗ 330202-414, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку транспортного засобу автомобіль ГАЗ 330202-414, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_2 вказувала, що спірне майно було придбано сторонами даного спору під час їх перебування у шлюбі, розірвання шлюбу в подальшому ускладнює користування спільним майном подружжя. ОСОБА_2 зазначала, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 вони набули у спільну сумісну власність шляхом будівництва нерухоме майно - нежитлову будівлю магазин з майстернею. Право власності на дане майно було зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22.03.2007 року. ОСОБА_2 стверджувала, що період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2007 року вони із ОСОБА_1 придбали земельну ділянку площею 0,0674 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташована нежитлова будівля магазин з майстернею. Право власності на земельну ділянку також зареєстровано за ОСОБА_1 . 12.08.2008 року ОСОБА_1 з її згоди, як дружини і співвласника, відчужив за договором дарування 1/2 частку спірної нежитлової будівлі та земельної ділянки, на якій розташована нежитлова будівля, своїй матері ОСОБА_3 . При цьому, ОСОБА_2 вказувала, що 1/2 частка зазначеної нежитлової будівлі та земельної ділянки залишились у спільній власності її та ОСОБА_1 . В подальшому, 05.11.2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали транспортний засіб ГАЗ 330202-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . ОСОБА_2 стверджує, що все вищезазначене майно набуто нею та ОСОБА_1 за рахунок спільних коштів під час перебування у зареєстрованому шлюбі, і є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_2 вказує, що після народження ІНФОРМАЦІЯ_3 сина ОСОБА_6 вона здійснювала за ним догляд. У жовтні 2004 року ОСОБА_2 продала належну їй на праві приватної особистої власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за 11 000 доларів США, які були вкладені у придбання спільного майна подружжя, зокрема, на будівництво нежитлової будівлі магазин з майстернею та на придбання земельної ділянки під цією будівлею. ОСОБА_2 зазначає, що з 2005 року вона працювала за трудовим договором у ФОП ОСОБА_3 , та мала самостійний заробіток, який витрачався на потреби сім`ї і на придбання майна подружжя. ОСОБА_2 стверджує, що після народження ІНФОРМАЦІЯ_4 дочки ОСОБА_7 вона займалась доглядом за дитиною та продовжувала працювати. До розірвання шлюбу ОСОБА_2 безперешкодно користувалась вказаним спільним майном, і розміщувала у магазині власну швейну майстерню. ОСОБА_2 вказувала, що після розірвання шлюбу відносини між нею та ОСОБА_1 і його батьками погіршились, і вони перешкоджають її доступу до будівлі магазину.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.11.2020 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності, до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя; об`єднано дані позови в одне провадження.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.08.2021 року відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особистою приватною власністю 1/2 частки нежитлової будівлі магазин з майстернею та 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,0674 га з кадастровим номером :01:017:0014, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності, задоволено. Судом визнано 1/2 частку нежитлової будівлі магазин з майстернею за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку нежитлової будівлі магазин з майстернею за адресою: АДРЕСА_1 , залишено у власності ОСОБА_1 1/4 частку вказаної нежитлової будівлі. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку нежитлової будівлі магазин з майстернею за адресою: АДРЕСА_1 . Судом визнано 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:017:0014 площею 337 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:017:0014 площею 337 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:017:0014 площею 337 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано автомобіль марки ГАЗ 330202-414, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки ГАЗ 330202-414, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 510 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.08.2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 35 894 грн. 80 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.08.2021 року та на додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.08.2021 року ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.08.2021 року та додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.08.2021 року. При цьому, апелянт ОСОБА_1 просить апеляційний суд ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання 1/2 частини нежитлової будівлі магазин з майстернею та 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,0674 га з кадастровим номером :01:017:0014 особистою приватною власністю, та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання 1/2 частини нежитлової будівлі магазин з майстернею та 1/2 частки земельної ділянки загальною площею 0,0674 га з кадастровим номером :01:017:0014 спільною сумісною власністю подружжя та стягнення судових витрат. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржувані апелянтом рішення суду першої інстанції ухвалено судом із порушенням норм матеріального і процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що майно, яке є предметом позову, і було придбано ОСОБА_1 у період шлюбу сторін, набуло статусу спільного сумісного майна подружжя. Із посиланням на статті: 57,60,61,63,69 Сімейного кодексу України, статті: 5,52,320 ЦК України, а також на постанову Верховного Суду України від 13.06.2016 року у справі №6-1752цс15, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи належним чином не з`ясував, з якою метою і за рахунок яких коштів було придбано майно, яке підлягає поділу між подружжям, а також не з`ясував, за рахунок яких коштів дане майно було придбано. Доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_1 26.12.2000 року був зареєстрований, як фізична особа-підприємець, при цьому, рішенням виконкому Ніжинської міської ради від 25.05.2006 року №299 підприємцю ОСОБА_1 було надано дозвіл на проведення реконструкції підвального поверху під майстернею по складанню меблів та завершити будівництво другого пускового комплексу - магазину промислових товарів на другому поверсі, а рішенням від 15.03.2007 року №110 вирішено оформити право власності за ОСОБА_1 в цілому на всю нежитлову будівлю магазину, розташовану по АДРЕСА_1 . Доводи апеляційної скарги вказують, що на підтвердження оплати саме ФОП ОСОБА_1 коштів за договором купівлі-продажу земельної ділянки є платіжне доручення №3 від 02.10.2007 року, відповідно до якого із особового рахунку ФОП ОСОБА_1 було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 23608,48 грн. на адресу місцевого бюджету м.Ніжин, а призначення платежу вказано саме оплата вартості земельної ділянки площею 0,0674 га по АДРЕСА_1 . Доводи апеляційної скарги зазначають, що спірна земельна ділянка була придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , але суд першої інстанції залишив поза увагою вказані обставини. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті врахував ті обставини, що ОСОБА_2 в період шлюбу продала належну їй квартиру за 11 000 доларів США, і вклала вказані кошти у придбання спільного майна подружжя. Проте, як вказує апелянт, судом належним чином не було з`ясовано та не досліджено докази на підтвердження вказаних обставин. Доводи апеляційної скарги зазначають, що активну участь у будівництві спірного об`єкту нерухомості приймала ОСОБА_3 , яка разом із коштами, отриманими ОСОБА_1 в результаті підприємницької діяльності, із коштами від продажу належної йому частини квартири, також вкладала у будівництво грошові кошти, отримані від підприємницької дальності та отримані в кредит, за які був збудований весь торговий комплекс. Доводи апеляційної скарги стверджують, що спірне майно було придбано, збудовано за рахунок особистих коштів ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 , що підтверджується по справі.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 також не погоджується із додатковим рішенням суду першої інстанції від 18.08.2021 року, яким з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто 35 894 грн. 80 коп. витрат на професійну правничу допомогу. Доводи апеляційної скарги вказують, що ОСОБА_2 у своїй заяві, поданій адвокатом Аніщенком О.Г., просила за результатами розгляду її зустрічної позовної заяви стягнути понесені по справі судові витрати, але в порушення вимог п.9 ч.3 статті 175 ЦПК України, вказана заява не містила попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які ОСОБА_2 понесла, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що наданий адвокатом Аніщенком О.Г. розрахунок витрат на правничу допомогу не узгоджується із принципом співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Доводи апеляційної скарги стверджують, що до матеріалів справи, крім квитанції до прибуткового касового ордеру №12 від 12.08.2021 року, не надано жодної квитанції на підтвердження проведення реальних банківських операцій, які б підтвердили особу платника, призначення платежу, вказували б на отримувача та на дату проведення касової операції. Апелянт вказує, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Скиби С.Е. під час розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення про зменшення розміру витрат на правову допомогу. З посиланням на рішення Європейського Суду з прав людини, а саме, рішення від 12.10.2006 року у справі Двойних проти України, рішення від 10.12.2009 року у справі Гімайдуліна і інші проти України, рішення від 23.01.2014 року у справі East/West Alliance Limited проти України, рішення від 26.02.2015 року у справі Баришевський проти України, рішення від 28.11.2002 року у справі Лавентс проти Латвії, ОСОБА_1 зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критеріїв реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру. Доводи апеляційної скарги стверджують, що неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавило сторону позивача за первісним позовом можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, що в даному випадку, є підставою для відмови у задоволенні заяви про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 - адвокат Зарічна Л.А. підтримала доводи та вимоги поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 - адвокат Аніщенко О.Г. просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовані оскаржувані рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.08.2021 року та додаткове рішення рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.08.2021 року.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції третя особа ОСОБА_3 вважала за необхідне задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що з 21.04.2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.06.2019 року, що набрало законної сили 09.07.2019 року (а.с.18, 21-22, том1). Від шлюбу сторони даного спору мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19,20, том 1).

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, серії В01 №446102 від 26.12.2000 року (а.с.23, том1), ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем.

Згідно витягу із рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 13.05.2004 року за №262 (п.п.1.16 п.1), підприємцю ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво житлового будинку з улаштуванням магазину промислових товарів на І-му поверсі по АДРЕСА_1 , згідно розробленого та погодженого проекту (а.с.24,том1).

25.05.2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради №299, підприємцю ОСОБА_1 було надано дозвіл провести реконструкцію підвального поверху під майстерню по складанню меблів та завершити будівництво ІІ-го пускового комплексу - магазину промислових товарів на другому поверсі будівлі АДРЕСА_3 , згідно розробленої і погодженої проектної документації (а.с.31, том1).

Рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 15.03.2007 року №110 (п.2) вирішено оформити право приватної власності з послідуючою видачею свідоцтва про право власності, в зв`язку з побудовою, за ОСОБА_1 в цілому на спірну нежитлову будівлю магазин, розташовану по АДРЕСА_1 (а.с.33, том1).

22.03.2007 року на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю магазин, загальною площею 370,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.34, том1).

Як вбачається із договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.10.2007 року (а.с.38-39, том 1), укладеному між Ніжинською міською радою (продавець) та ФОП ОСОБА_1 (покупець), покупець приймає у власність і оплачує земельну ділянку загальною площею 0,0674 га, кадастровий №:01:017:0014, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовано нежитлову будівлю магазин, що належить покупцю. Земельна ділянка продається для комерційної діяльності.

12.08.2008 року (а.с.46,47, том 1) ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 : 1/2 частку нежитлової будівлі магазин та 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :01:017:0014, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Нотаріально посвідченою заявою від 12.08.2008 року (а.с.45, том 1) ОСОБА_2 надала свою згоду на дарування її чоловіком ОСОБА_1 1/2 частки нежитлової будівлі магазин та 1/2 частки земельної ділянки площею 337 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.06.2012 року, співвласниками (по 1/2 частці) нежитлової будівлі магазин з майстернею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно довідки ТСЦ МВС №7443 від 13.11.2019 року (а.с.110, том 1), за ОСОБА_1 у період з 21.04.2001 року по 07.06.2019 року був зареєстрований транспортний засіб марки ГАЗ 3302-14, зеленого кольору, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , який 04.11.2008 року був знятий з обліку для реалізації. 05.11.2008 року за ОСОБА_1 був зареєстрований транспортний засіб ГАЗ 330202-414, синього кольору, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Матеріали справи містять в собі форму (копію) трудового договору між працівником і фізичною особою ( ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ) від 06.09.2005 року (а.с.45-46, том 1), а також додатки до трудового договору від 12.08.2008 року, від 02.03.2009 року (а.с.47,48, том 1).

Відповідно до ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки рішення суду першої інстанції від 10.08.2021 року у оскаржуваній частині про відмову у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 та про задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , не узгоджуються із нормами матеріального і процесуального права, не можуть бути підставою для скасування рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.08.2021 року у оскаржуваній частині, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що майно, яке є предметом позову, і було придбано ОСОБА_1 у період шлюбу сторін, набуло статусу спільного сумісного майна подружжя. Із посиланням на статті: 57,60,61,63,69 Сімейного кодексу України, статті: 5,52,320 ЦК України, а також на постанову Верховного Суду України від 13.06.2016 року у справі №6-1752цс15, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи належним чином не з`ясував, з якою метою і за рахунок яких коштів було придбано майно, яке підлягає поділу між подружжям, а також не з`ясував, за рахунок яких коштів дане майно було придбано. Доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_1 26.12.2000 року був зареєстрований, як фізична особа-підприємець, при цьому, рішенням виконкому Ніжинської міської ради від 25.05.2006 року №299 підприємцю ОСОБА_1 було надано дозвіл на проведення реконструкції підвального поверху під майстернею по складанню меблів та завершити будівництво другого пускового комплексу - магазину промислових товарів на другому поверсі, а рішенням від 15.03.2007 року №110 вирішено оформити право власності за ОСОБА_1 в цілому на всю нежитлову будівлю магазину, розташовану по АДРЕСА_1 . Доводи апеляційної скарги вказують, що на підтвердження оплати саме ФОП ОСОБА_1 коштів за договором купівлі-продажу земельної ділянки є платіжне доручення №3 від 02.10.2007 року, відповідно до якого із особового рахунку ФОП ОСОБА_1 було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 23608,48 грн. на адресу місцевого бюджету м.Ніжин, а призначення платежу вказано саме оплата вартості земельної ділянки площею 0,0674 га по АДРЕСА_1 . Доводи апеляційної скарги зазначають, що спірна земельна ділянка була придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , але суд першої інстанції залишив поза увагою вказані обставини. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті врахував ті обставини, що ОСОБА_2 в період шлюбу продала належну їй квартиру за 11 000 доларів США, і вклала вказані кошти у придбання спільного майна подружжя. Проте, як вказує апелянт, судом належним чином не було з`ясовано та не досліджено докази на підтвердження вказаних обставин. Доводи апеляційної скарги зазначають, що активну участь у будівництві спірного об`єкту нерухомості приймала ОСОБА_3 , яка разом із коштами, отриманими ОСОБА_1 в результаті підприємницької діяльності, із коштами від продажу належної йому частини квартири, також вкладала у будівництво грошові кошти, отримані від підприємницької дальності та отримані в кредит, за які був збудований весь торговий комплекс. Доводи апеляційної скарги стверджують, що спірне майно було придбано, збудовано за рахунок особистих коштів ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 , що підтверджується по справі.

На думку апеляційного суду, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 10.08.2021 року, виходячи із наступного.

Як вбачається із рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.08. 2021 року, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , та задовольняючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із фактичних обставин справи та норм права, які регламентують спірні правовідносини. Судом було прийнято до уваги положення статей: 57,60,61,63,65,69,71 Сімейного кодексу України, статей: 52,317,319 ЦК України, а також враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17, у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі №6-21цс15.

Судом в ході розгляду даної справи було встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що під час перебування сторін даного спору у зареєстрованому шлюбі ними було набуто: нежитлову будівлю магазин з майстернею та земельну ділянку загальною площею 0,0674 га, кадастровий №:01:017:0014, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль марки ГАЗ 330202-414, синього кольору, 2008 року випуску.

Приписи статті 60 Сімейного кодексу України визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того із подружжя, який її заперечує.

За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 Сімейного кодексу України.

Відповідно до приписів статті 52 ЦК України, якою регламентована цивільно-правова відповідальність фізичної особи-підприємця, фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Таким чином, майно фізичної особи - підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Виходячи із вищезазначених норм права, майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і предметом поділу між кожним з подружжя, з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - адвокат Скиба С.Е. підтримала вимоги позову ОСОБА_1 , при цьому, частково визнавши вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 , а саме, що автомобіль ГАЗ 330202-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю подружжя.

Вирішуючи по суті вимоги заявленого ОСОБА_1 позову в частині визнання особистою приватною власністю 1/2 частки нежитлової будівлі магазин з майстернею та 1/2 частки спірної земельної ділянки, судом першої інстанції на підставі документально підтверджених фактичних обставин справи та норм права, які регламентують спірні правовідносини, встановлено, що вказане майно було придбано сторонами спору в період зареєстрованого шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, і лише формально, як вказав суд першої інстанції, зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 , як на фізичну особу.

При цьому, судом першої інстанції враховано доводи ОСОБА_1 відносно того, що він, працюючи фізичною особою-підприємцем, мав доходи від підприємницької діяльності та вкладав їх у спірне майно.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що активну участь у будівництві спірного об`єкту нерухомості приймала ОСОБА_3 , яка разом із коштами, отриманими ОСОБА_1 в результаті підприємницької діяльності, із коштами від продажу належної йому частини квартири, також вкладала у будівництво грошові кошти, отримані від підприємницької дальності та отримані в кредит, за які був збудований весь торговий комплекс.

Вказані доводи апеляційної скарги, на думку апеляційного суду, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 10.08.2021 року, оскільки з даного приводу суд першої інстанції зазначив, що мати ОСОБА_1 - ОСОБА_3 отримала у власність на підставі договорів дарування від 12.08.2008 року від ОСОБА_1 1/2 частку спірної нежитлової будівлі та 1/2 частку спірної земельної ділянки площею 337 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_2 , як дружина ОСОБА_1 , надавала свою письмову згоду на вчинення вказаних договорів дарування.

Матеріали справи містять в собі форму (копію) трудового договору між працівником і фізичною особою ( ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ) від 06.09.2005 року (а.с.45-46, том 1), а також додатки до трудового договору від 12.08.2008 року, від 02.03.2009 року (а.с.47,48, том 1). При вирішенні вимог заявлених сторонами даного спору позовів судом першої інстанції було прийнято до уваги ті обставини, що ОСОБА_2 з 2005 року працювала за трудовим договором з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та отримувала при цьому заробітну плату, яку вкладала у сімейний бюджет. Судом першої інстанції також враховано, що в період перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 . ОСОБА_2 продала належну їй квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , за 11 000 доларів США, які вклала у придбання спільного майна подружжя, зокрема, на будівництво нежитлової будівлі магазин з майстернею та земельної ділянки під цією будівлею.

Як вказав суд першої інстанції у рішенні від 10.08.2021 року, оформлення договорів купівлі-продажу зазначених об`єктів нерухомості відбувалось відповідно до положень статті 65 Сімейного кодексу України, оскільки договори вчинялись в інтересах на той час існуючої сім`ї, та будувались на сталих довірливих стосунках, взаєморозумінні, що ґрунтувались на принципах взаємоповаги та толерантності один до одного.

За наведених обставин судом першої інстанції встановлено, що нежитлова будівля магазин з майстернею та земельна ділянка під цією будівлею придбані та побудовані за спільні кошти подружжя - сторін у справі, а тому є їх спільною власністю.

По справі встановлено, що шлюбний договір сторонами даного спору не укладався, домовленості щодо поділу майна відсутні.

Виходячи із фактичних обставин справи та норм права, які регламентують спірні правовідносини, приймаючи до уваги, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_1 не спростовано, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відносно того, що спірне майно придбано за особисті кошти ОСОБА_1 чи його матері ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю одного з подружжя.

При вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя суд першої інстанції виходив із принципу рівності та справедливості, врахувавши при цьому інтереси сторін щодо розподілу майна, вартості майна, яке залишається у власності сторін. За даних обставин, суд дійшов висновку щодо доцільності поділу спірного майна, як спільного майна подружжя в рівних частках між сторонами спору, відповідно до вимог заявленого ОСОБА_2 зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що вказані висновки рішення суду першої інстанції від 10.08.2021 року не узгоджуються із фактичними обставинами справи, а також із нормами матеріального і процесуального права, не можуть бути підставою для скасування рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.08.2021 року у оскаржуваній частині. Оскільки апелянтом не надано належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, на спростування вищезазначених висновків суду першої інстанції. Відповідно до положень ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході розгляду даної справи в суді першої інстанції факт придбання автомобіля марки ГАЗ 330202-414, 2008 року випуску, в період шлюбу та за спільні кошти подружжя сторонами спору не заперечувався, і за даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.08.2021 року визнано автомобіль марки ГАЗ 330202-414, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки ГАЗ 330202-414, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не містять в собі посилань на безпідставність рішення суду першої інстанції від 10.08.2021 року у вказаній частині.

Відповідно до положень ч.1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За даних обставин, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.08.2021 року у вказаній частині апеляційним судом не переглядається.

Разом з тим, в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє часткове підтвердження доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості висновків додаткового рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.08.2021 року, в частині визначення розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.73-77, том 1), звертаючись до суду першої інстанції із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 також просила суд стягнути із ОСОБА_1 на її користь судові витрати із сплати судового збору та витрати на правову допомогу. Матеріали справи містять в собі ордер на надання правової допомоги серії ЧН №061775 від 02.03.2020 року (а.с.116, том 1), з якого вбачається, що інтереси ОСОБА_2 у даній цивільній справі представляє адвокат Аніщенко О.Г.

Доводи апеляційної скарги вказують, що ОСОБА_2 у своїй заяві, поданій адвокатом Аніщенком О.Г., просила за результатами розгляду її зустрічної позовної заяви стягнути понесені по справі судові витрати, але в порушення вимог п.9 ч.3 статті 175 ЦПК України, вказана заява не містила попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які ОСОБА_2 понесла, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відшкодування відповідних судових витрат, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.168-169, том 1), до закінчення судових дебатів у справі представником ОСОБА_2 - адвокатом Аніщенком О.Г. було заявлено про подання доказів на підтвердження понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу.

16.08.2021 року (а.с.183-184, 185-190, том 1) представником ОСОБА_2 - адвокатом Аніщенком О.Г., в порядку ч.8 статті 141 ЦПК України, суду першої інстанції було надано заяву про приєднання до матеріалів справи доказів про оплату витрат на правову допомогу та ухвалення додаткового рішення. При цьому, до вказаної заяви було приєднано: договір №01-03/2020 про надання правової допомоги від 02.03.2020 року (копія) (а.с.185-187, том1), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №569 від 09.09.2011 року (а.с.188, том 1), акт про надання правової допомоги та розрахунок гонорару адвоката Аніщенка О.Г. від 12.08.2021 року (а.с.189, том 1), квитанцію до прибуткового касового ордеру №12 від 12.08.2021 року (копія) (а.с.190, том 1). У поданій заяві представник ОСОБА_2 - адвокат Аніщенко О.Г. просив ухвалити додаткове рішення у справі №740/2894/20, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 35 894 грн. 80 коп.

Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.08.2021 року (а.с.204-207, том 1), стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 35 894 грн. 80 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 статті 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно із частинами першою та третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, і витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина друга статті 141 ЦПК України).

У частині четвертій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

При ухваленні судом першої інстанції додаткового рішення від 18.08.2021 року, судом першої інстанції було прийнято до уваги, що інтереси ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції представляв адвокат Аніщенко О.Г. на підставі договору №01-03/2020 від 02.03.2020 року про надання правової допомоги, яким сторони узгодили розмір гонорару. Також матеріали справи містять в собі акт про надання правової допомоги та розрахунок гонорару адвоката Аніщенка О.Г. від 12.08.2021 року, розмір якого становить 35 894 грн. 80 коп., та квитанцію до прибуткового касового ордеру №12 від 12.08.2021 року (копія), відповідно до якої від ОСОБА_2 прийнято 35 894 грн. 80 коп.

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції від 18.08.2021 року стверджують, що до матеріалів справи, крім квитанції до прибуткового касового ордеру №12 від 12.08.2021 року, не надано жодної квитанції на підтвердження проведення реальних банківських операцій, які б підтвердили особу платника, призначення платежу, вказували б на отримувача та на дату проведення касової операції.

На думку апеляційного суду, вказані доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 18.08.2021 року відносно того, що загальна вартість наданих адвокатом Аніщенком О.Г. послуг правової допомоги по справі №740/2894/20 становить 35 894 грн. 80 коп., які були сплачені ОСОБА_2 відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №12 від 12.08.2021 року (а.с.190, том 1).

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції від 18.08.2021 року вказують, що неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавило сторону позивача за первісним позовом можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, що в даному випадку, є підставою для відмови у задоволенні заяви про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 18.08.2021 року, виходячи із наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 16.08.2021 року (а.с.183-184, 185-190, том 1) представником ОСОБА_2 - адвокатом Аніщенком О.Г., в порядку ч.8 статті 141 ЦПК України, суду першої інстанції було надано заяву про приєднання до матеріалів справи доказів про оплату витрат на правову допомогу та ухвалення додаткового рішення. При цьому, до вказаної заяви було приєднано: договір №01-03/2020 про надання правової допомоги від 02.03.2020 року (копія) (а.с.185-187, том1), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №569 від 09.09.2011 року (а.с.188, том 1), акт про надання правової допомоги та розрахунок гонорару адвоката Аніщенка О.Г. від 12.08.2021 року (а.с.189, том 1), квитанцію до прибуткового касового ордеру №12 від 12.08.2021 року (копія) (а.с.190, том 1). У поданій заяві представник ОСОБА_2 - адвокат Аніщенко О.Г. просив ухвалити додаткове рішення у справі №740/2894/20, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 35 894 грн. 80 коп.

Згідно матеріалів справи (описи вкладення і квитанції про оплату поштових відправлень) (а.с.191-196, том 1), копії вищезазначених документів 16.08.2021 року були направлені ОСОБА_2 на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції від 18.08.2021 року зазначають, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Скиби С.Е. під час розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення про зменшення розміру витрат на правову допомогу.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі наведеного, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

Як вбачається із матеріалів справи (а.с.185-187,189, том 1), на підставі умов укладеного договору №01-03/2020 від 02.03.2020 року про надання правової допомоги, акту про надання правової допомоги від 12.08.2021 року по справі №740/2894/20, від ОСОБА_2 було прийнято 35 894 грн. 80 коп., відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №12 від 12.08.2021 року (а.с.190, том 1). Згідно акту про надання правової допомоги та розрахунку гонорару адвоката Аніщенка О.Г. від 12.08.2021 року (а.с.189, том 1), загальна вартість гонорару адвоката по справі №740/2894/20 становить 35 894 грн. 80 коп.

В судовому засіданні суду першої інстанції 18.08.2021 року (а.с.202-203, том 1) представником ОСОБА_1 - адвокатом Скибою С.Е. було зазначено про необхідність відмови у стягненні на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, у зв`язку із необґрунтованістю даної вимоги.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення від 18.08.2021 року не було прийнято до уваги вказані обставини.

Приймаючи до уваги вищенаведене, приписи ч.4, ч.5 статті 137 ЦПК України, законодавчо встановлені критерії відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, виходячи із засад виваженості, розумності, справедливості та співмірності, частково враховуючи доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.08.2021 року необхідно змінити, шляхом зменшення розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, з 35 894 грн. 80 коп. до 20 000 (двадцяти тисяч) грн. В іншій частині додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.08.2021 року апеляційний суд вважає за необхідне залишити без змін.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.08.2021 року, необхідно залишити без задоволення. При цьому, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10.08.2021 року (у оскаржуваній апелянтом частині) - залишити без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.08.2021 року, задовольнити частково. При цьому, додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.08.2021 року змінити, шляхом зменшення розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, з 35 894 грн. 80 коп. до 20 000 (двадцяти тисяч) грн. В іншій частині додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.08.2021 року - залишити без змін.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 374; п.4 ч.1,ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 серпня 2021 року, залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 серпня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 серпня 2021 року, задовольнити частково.

Додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 серпня 2021 року змінити, шляхом зменшення розміру стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, з 35 894 грн. 80 коп. до 20 000 (двадцяти тисяч) грн.

В іншій частині додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: