Справа № 211/4096/21
2/214/1574/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 жовтня 2022 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданого його представником ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просить: стягнути з відповідача на користь позивача 5 861,67 грн., з яких: 4 726,20 грн. - недоплачена матеріальна допомога на оздоровлення за 2017-2020 роки; 843,59 грн - інфляційні витрати; 291,88 грн. - 3% річних.

В обґрунтування позову навів наступне. Він, позивач, працює по теперішній час машиністом електровоза у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» (ТЧ-2 Кривий Ріг) регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». У 2017, 2018, 2019 та 2020 роках йому надавалась щорічна графікова тарифна відпустка. З цього приводу звертався кожного разу при наданні відпустки з особистою заявою до керівника з проханням надати йому матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п.3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012, який є чинним по цей час, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. 04.06.2021 року відповідно до ст. 21 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо (надалі ППО ВПЗУ КЛД), членом якої є позивач, провела громадський контроль за додержанням законодавства про працю (колективного договору) і виявила порушення - матеріальна допомога на оздоровлення в порушення п.3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, який є чинним по цей час, не надавалась позивачу в розмірі мінімальної заробітної плати по Україні, а лише частково: 2017 рік 2678,93 грн. (код 392 розрахункового листка), 2018 рік 2709,58 грн. (код 392 розрахункового листка), 2019 рік 2986,17грн. (код 392 розрахункового листка), 2020 рік 2995,12 грн. (код 392 розрахункового листка). ППО ВПЗУ КЛД, членом якої є позивач, направила подання від 04.06.2021 № 40 «Про усунення порушення законодавства про працю (колективного договору)» до начальника СП «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» - Тисленка В.П., вхідний реєстраційний № 168 від 04.06.2021. На вищезгадане подання ППО ВПЗУ КЛД отримала лист від 08.06.2021 № 510 за підписом начальника депо Тисленка В.П., яким керівник депо відмовив виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у повному розмірі, посилаючись на спільну Постанову керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, якою постановлено застосувати з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленим законом. Керівник Криворізького локомотивного депо Тисленко В.П. відмовив відшкодувати йому виплату матеріальної допомоги у розмірі мінімальної заробітної плати на оздоровлення, на його думку, розмір матеріальної допомоги на оздоровлення повинен складати 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З такою думкою відповідача не можна погодитись, оскільки таке помилкове твердження спростовується, наступним: Згідно ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.13КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Отже, правове регулювання матеріальної допомоги належить до кола повноважень підприємства, тому законодавець залишив на розсуд сторін колективного договору, про ступінь докладності правового регулювання цього питання. Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норм праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантованих виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Як вбачається з п.3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, який є чиним станом на 2021р., встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника, у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року постановлено застосувати з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленим законом. Однак, згідно п.1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового колективу депо. Відповідно до Закону України « Про державний бюджет України на 2017 рік, тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200грн. +Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600грн. тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 2000грн. Таким чином, прийняття 31.03.2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленим законом є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана Постанова повинна була прийматись не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо та профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу депо, оскільки на момент прийняття вказаної Постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., а ця сума є більшою за 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановлених законом, який становив 2000 грн, тому сторона позивача вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосування з 01.04.2017 року, яка погіршує становище працівника, а п.3.1.5 Колективного договору. Відповідно до ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситись тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Ст. 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними. Таким чином, відповідно до п.1.4 Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця», в особі начальника Криворізького локомотивного депо (адміністрації), та спільного представницького органу профспілок Залізничників і транспортних будівельників України та СПМ, в особі їх виборного органу - (Профком), який уповноважений на представництво трудовим колективом структурного підрозділу відповідно до Законів України «Про колективні договори і угоди», «Про підприємство в Україні», «Галузевої угоди між державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2007-2011 роки» (зі змінами та доповненнями) та на підставі Статуту залізниці - зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового колективу депо. Тобто, будь-які зміни які погіршують вимоги п.3.1.5 Колективного договору щодо матеріальної допомоги не можуть бути внесені на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів. За таких обставин, він вважаю, що відповідач безпідставно відмовив мені відшкодувати недоплаченої суму матеріальної допомоги. Більш того, у справі №211/7250/19 Провадження №22-ц/803/4565/20 рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області було скасовано незаконне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2020р., яке ухвалене суддею Сарат Н.О., у якому також ставилось питання, про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», структурний підрозділ «Криворізьке локомотивне депо» на користь ОСОБА_2 1186 (одна тисяча сто вісімдесят шість) грн. 83 коп. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення. Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив із наступного: при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосування з 01.04.2017 року, яка погіршує становище працівника, а п. 3.1.5 Колективного договору. При цьому колегія суддів вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5 Колективного договору. Розрахунок недоплаченої частки матеріальної допомоги. Оскільки п.3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, який є чинним по цей час, встановлено, що розмір матеріальної допомоги становить не менше мінімальної заробітної платні по Україні на момент виплати допомоги, а матеріальна допомога станом на 1 липня 2021 року Відповідачем не надана у повному розмірі, для розрахунку беремо мінімальну заробітну плату по Україні відповідного періоду.

Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013р. №1-18/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП, де зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. За 2017 рік: 3200 грн. 2678,93 грн. = 521,07 грн., де: 3200 грн - мінімальна заробітна плата у 2017 році. 2678,93 грн. сума, на яку була надана матеріальна допомога, 521,07 частка суми, яка була недоплачена до мінімальної заробітної плати. За 2018 рік: 3723 грн. 2709,58 грн. = 1013,42 грн., де: 3723 грн. - мінімальна заробітна плата у 2018 році. 2709,58 грн. сума, на яку була надана матеріальна допомога, 1013,42 грн. частка суми, яка була недоплачена до мінімальної заробітної плати. За 2019 рік: 4173 грн. 2986,17 грн. = 1186,83 грн., де: 4173 грн. - мінімальна заробітна плата у 2019 році. 2986,17 грн. сума, на яку була надана матеріальна допомога, 1186,83 грн. частка суми, яка була недоплачена до мінімальної заробітної плати. За 2020 рік: 5000 грн. 2995,12 грн. = 2004,88 грн., де: 5000 грн. - мінімальна заробітна плата з 1 серпня 2020 року. 2995,12 грн. сума, на яку була надана матеріальна допомога, 2004,88 грн. частка суми, яка була недоплачена до мінімальної заробітної плати. Розраховуємо інфляційні збитки. Дата виникнення боргу відповідає даті нарахування частки матеріальної допомоги (по розрахунковим листкам). Боргові періоди: Сума заборгованості: 521,07 грн. з 01.09.2017 року по 01.07.2021 року; 1013,42 грн. з 01.09.2018 року по 01.07.2021 року; 1186,83 грн. з 01.09.2018 року по 01.07.2021 року; 2004, 88 грн. з 01.10.2020 року по 01.07.2021. Розраховується за формулою: (Індекс інфляції) - добуток щомісячних індексів за відповідний період; (Збитки від інфляції) = (Сума боргу) (Індекс інфляції) / 100% - (Сума боргу). Розрахунок інфляційних збитків: місяці прострочення: вересень 2017 року по травень 2021 року- сукупний індекс інфляції 131,79 грн.; сума боргу 521,00 грн.; сума боргу з урахуванням інфляції 686,63 грн.; збитки від інфляції 165,63 грн. Вересень 2018 року по травень 2021 року: сукупний індекс інфляції 122,10 грн.; сума боргу 1 013,00 грн.; сума боргу з урахуванням інфляції 1 236,87 грн.; збитки від інфляції 223,87 грн. Вересень 2018 року по травень 2021 року: сукупний індекс інфляції 122,10 грн.; сума боргу 1 186,00 грн.; сума боргу з урахуванням інфляції 1 448,11 грн.; збитки від інфляції 262,11 грн. Жовтень 2020 року по травень 2021 року: сукупний індекс інфляції 109,58 грн.; сума боргу 2 004,00 грн.; сума боргу з урахуванням інфляції 2 195,98 грн.; збитки від інфляції 191,98 грн. Інфляційні збитки за вказані періоди складають 843,59 грн. Розрахунок відсотків за користування грошовими коштами. Боргові періоди: з 01.09.2017 р. по 01.07.2021 р. - 521,07 грн.; з 01.09.2018 р. по 01.07.2021 р. - 1013,42 грн.; з 01.09.2018 р. по 01.07.2021 р. - 1186,83грн.; з 01.10.2020 р. по 01.07.2021р.- 2004,88 грн. Дата початку нарахування: 01.09.2017 р. Дата закінчення нарахування:01.07.2021 р. Відсоткова ставка:3% річних. Розраховується за формулою: (Відсотки) = (Сума боргу) (Процентна ставка) / 100% / 365 днів(Кількістьднів). З 01.09.2017 р. по 0107.2021 р.- кількість днів 1400; сума боргу 521,00 грн.; відсоткова ставка 3; відсотки 59,91. З 01.09.2018 р. по 01.07.2021 р. кількість днів- 1035; сума боргу 1013,00 грн.; відсоткова ставка 3; відсотки 86,09. З 01.09.2018 р. по 01.07.2021 р. кількість днів 1035; сума боргу- 1186,00 грн.; відсоткова ставка 3; відсотки 100,79. З 01.10.2020 р. по 01.07.2021 р. кількість днів 274; сума боргу- 2004,00 грн.; відсотка ставка 3; відсотки- 45,09. Всього кількість днів 3744; відсотків- 291,88. Всього: сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 01.09.2017 року по 01.07.2021 року складає 2191,88 грн. Розраховуємо загальну ціну позову. 521,07 грн.+ 1013,42 грн.+ 1186,83 грн.+2004,88 грн. + 843,59 грн. + 291,88 грн.= 5861,67 грн., де: 521,07 грн. частка суми, яка була недоплачена до мінімальної заробітної плати при наданні йому відпустки у 2017 році, 1013,42 грн. частка суми, яка була недоплачена до мінімальної заробітної плати при наданні йому відпустки у 2018 році, 1186,83 грн. частка суми, яка була недоплачена до мінімальної заробітної плати при наданні йому відпустки у 2019 році, 004,88 грн. частка суми, яка була недоплачена до мінімальної заробітної плати при наданні йому відпустки у 2020 році, 843,59 грн. інфляційні збитки, 291,88 грн. 3% річних, 5861,67 грн ціна позову. Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Позивач в судове засідання не з`явився, від його представника до суду надійшла заява, в якій останній просить справу розглядати за їх відсутністю. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, від його представника до суду надійшло клопотання, в якому останній просить справу розглядати за його відсутністю. Справу просить розглянути на підставі наявних у матеріалах справи доказів та застосувати до позовних вимог позовну давність.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого наводить наступне. Вказаний спір виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень. А відтак цей спір є колективним, з огляду на таке. Як вбачається зі змісту ч.1 ст. 19 КЗпП України контроль за виконанням колективного договору проводиться безпосередньо сторонами, які його уклали, у порядку, визначеному цим колективним договором. Частина 2 вказаної статті передбачає, що якщо власник або уповноважений ним орган (особа) порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати власнику або уповноваженому ним органу (особі) подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду. Правові й організаційні засади функціонування системи заходів з вирішення колективних трудових спорів (конфліктів), здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними, врегульовано Законом України від 03 березня 1998 року № 137/98-ВР «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Так, відповідно до ч.1 ст. 2 ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин щодо: встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; укладення чи зміни колективного договору, угоди; виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; невиконання вимог законодавства про працю. Зі змісту вимог позивача що спір має характер колективного трудового оскільки полягає у наявності конфлікту, який виник внаслідок виконання окремих положень колективного договору та стосується не тільки позивача, а й інших працівників, а тому такий спір повинен вирішуватись в іншому порядку, про який буде наведено нижче. Сторонами колективного трудового спору на виробничому рівні є наймані працівники (окремі категорії найманих працівників) підприємства, установи, організації чи їх структурних підрозділів або первинна профспілкова чи інша уповноважена найманими працівниками організація та роботодавець (стаття 3 вказаного Закону). ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» окремо встановлено особливу процедуру розгляду розбіжностей, що виникли між сторонами соціально-трудових (колективних) відносин. Указаним законодавчим актом передбачається примирно-третейська процедура та система організаційних структур із належною компетенцією щодо узгодження інтересів конфліктуючих сторін. Зокрема, ст. 7 указаного Закону передбачено, що розгляд колективного трудового спору (конфлікту) з питань виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень здійснюється трудовим арбітражем. При цьому за ст. 13 ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» жодна із сторін колективного трудового спору (конфлікту) не може ухилятися від участі в примирній процедурі і зобов`язані використати для врегулювання колективного трудового спору (конфлікту) всі можливості, не заборонені законодавством. Якщо примирні органи не змогли врегулювати розбіжності між сторонами, причини розбіжностей з обґрунтуванням позицій сторін у письмовій формі доводяться до відома кожної із сторін колективного трудового спору (конфлікту). У цьому разі наймані працівники або уповноважений ними орган чи професійна спілка мають право з метою виконання висунутих вимог застосовувати усі дозволені законодавством засоби, крайнім з яких відповідно до ст. 17 ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» та статті 44 Конституції України є страйк. Судовий порядок розгляду колективних трудових спорів (конфліктів) процесуальним законодавством та ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» передбачено виключно у таких випадках: розгляд заяви власника або уповноваженого ним органу про визнання страйку незаконним (ст. 23 ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»); розгляд заяви Національної служби посередництва і примирення про вирішення колективного трудового спору (конфлікту) у випадках, передбачених ст. 24 цього Закону, і коли сторонами не враховано рекомендації Національної служби посередництва і примирення щодо вирішення колективного трудового спору (конфлікту) (ст. 25 вказаного Закону); оскарження профспілками неправомірних дій або бездіяльності посадових осіб, винних у порушенні умов колективного договору чи угоди (ч. 5 ст. 20 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»); невиконання роботодавцем обов`язку щодо створення умов діяльності профспілок, регламентованих колективним договором (ч. 2, 4 ст. 42 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»). Безпосереднє вирішення в судовому порядку інших колективних трудових спорів законодавством не передбачено. Зі змісту позовної заяви, вбачається, що предметом позову є вирішення питання про порушення законних прав та інтересів позивача через недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати як це було раніше передбачено Колективним договором, тобто цей спір виник з підстав виконання (невиконання) колективного договору, а тому відповідно до п. «в» ч.1 ст. 2 ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» цей спір є колективним трудовим спором. Колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних - це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. А тому, до таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Вказане кореспондується, з: Позицією Верховного Суду України, викладеною в Ухвалі від 07.05.2009 у справі № 6-22269св08; Позицією Великої Палати Верховного Суду України, викладеної у Постанові від 01.10.2019 у справі № 916/2721/18; Позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду України, викладеної у Постанові від 29.05.2019 у справі № 479/58/19. В яких йдеться про обґрунтованість закриття провадження у аналогічних справах саме з цих підстав. Аналогічними вказані справи є з огляду на те, що предметом розгляду справ № 479/58/19; № 916/2721/18 та № 6-22269св08 були спори які виникли з підстав визначених п.п. «а» та «б» ст. 2 ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», а із нашому випадку спір виник з підстав визначених п.п. «в» цієї статті, а порядок вирішення колективних трудових спорів регламентований наведеним Законом. За таких обставин, вказана справа взагалі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Резюмуючи викладене, звертаємо увагу, що відповідно до ч.4 cт. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Таким чином, висновки Верховного Суду викладені у вищевказаних постановах та ухвалі є обов`язковими для застосування при розгляді цієї справи. Щодо застосування п.п. 3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016. Пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки (надалі - Колдоговір), укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В подальшому, відповідно до п. п. 3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016 встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Зокрема, у п. 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016 зазначено: «Установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб». У відповідності до вищезазначеного спільною вказівкою голови правління ПАТ «Укрзалізниця» В. Бальчуна, члена ОСОБА_3 та голови Профспілки залізничників і транспортних будівельників України Бубняка В.М. від 29.03.2017 № Ц/6-25/713- 17 та спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреева О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Також спільною постановою Ради профспілки залізничників і транспортних будівельників України та керівництва регіональної філії «Придніпровьска залізниця» AT «Укрзалізниця» і Призидії Дорпрофсожу від 10.06.2021 № Н-32/10, П-24-64г постановлено при наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на часі незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням (Додаток №2) за письмовою заявою працівника матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб встановлених законодавством України на 1 січня (податкового) звітного року.Таким чином, вимога щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати не відповідає вимогам п.п. 3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідних положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YІІІ від 06.12.2016. Звертають увагу суду, що не внесення до теперішнього часу відповідних змін до колективного договору не надає права вимагати виплат, які суперечать Закону, оскільки вказувалось вище, п. 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016 чітко зазначено, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб».Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Частиною 1 ст. 12 КЗпП України передбачено, що колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони. Відповідно до ст. 14 ЗУ «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Відповідно до ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Виходячи з цього та з урахуванням вимог позивача, до них мають застосовуватися норми ЦК України. Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Як вказано вище, ч.1 ст. 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного Законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Виходячи з викладеного, можливо зробити висновок, що Колективний договір, укладений між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Криворізького локомотивного депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів, в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 в частині виплати матеріальної допомоги у розмірі не менше мінімальної заробітної плати прямо суперечить положенням п.п. 3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Ст. 217 ЦК України передбачає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Таким чином, з моменту прийняття ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016 умови п. 3.1.5 Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Криворізького локомотивного депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів, в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011, в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі не менше мінімальної заробітної плати не створюють юридичних наслідків для Відповідача у вигляді обов`язку виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати. Щодо тверджень позивача про недійсність умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України. Так, у позовній заяві позивач стверджує, що відповідачем начебто погіршуються умови договору про працю виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 125% прожиткового мінімуму, а не в розмірі не менше ніж мінімальна заробітна плата по Україні. З такими доводами відповідач не погоджується з огляду на таке. Після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016 фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина. Тобто, ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016 змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум. Вказане кореспондується з наявною судовою практикою в аналогічних справах, а саме з висновками Верховного Суду України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах: від 12.06.2020 (справа № 820/3145/17; провадження № К/9901/2189/18); від 26.06.2020 (справа № 520/94/19; провадження № К/9901/1813/19); від 08.09.2020 (справа № П/811/1009/17; провадження № К/9901/34786/19). Варто звернути увагу на те, що форма судочинства у вказаних справах була адміністративною, але вказаними постановами вирішено принциповий підхід у застосуванні положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016 в частині визначення розрахункової величини для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення. Більше того, Велика Палата Верховного Суду України дійшла висновку, що з прийняттям Закону № 1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата. Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати, про що зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 у справі №200/9195/19-а. Відповідно до ч.4 cт. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Таким чином, висновки Верховного Суду викладені у вищевказаних постановах є обов`язковими для застосування при розгляді цієї справи. Крім того, застосовуючи розрахунковий розмір матеріальної допомоги на оздоровлення у вигляді 125 % (а з 10.06.2021 р. 200%) прожиткового мінімуму відповідачем не порушується будь-який інший Закон, а навпаки вбачається саме дотримання вимог ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016. Щодо посилання позивача на Постанову Дніпровського апеляційного суду від 19.05.2021 у справі № 211/7250/19. Так, позивач стверджує, що з приводу аналогічного питання, яке є предметом розгляду цієї справи вже наявна судова практика, зокрема, у справі № 211/7250/19, за результатами розгляду якої винесено Постанову Дніпровським апеляційними судом. Разом з цим, варто звернути увагу, а те що, як вказувалось вище, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України обов`язковими до застосування є висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, а тому викладене у Постанові Дніпровського апеляційного суду від 22.04.2020 року у справі № 211/7250/19 не створює будь- якого обов`язку суду щодо застосування висновків Дніпровського апеляційного суду. Щодо безпідставності вимог про стягнення інфляційних збитків та відсотків за користування грошовими коштами У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача крім суми, яку він вважає недоплаченою частиною матеріальної допомоги на оздоровлення, ще й інфляційні збитки та відсотки за користування грошовими коштами. Розрахунок інфляційних витрат та відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 3% річних позивач здійснив без посилання на будь-яку норму за на власний розсуд. З цього приводу відповідач зазначає, що КЗпП України стягнення інфляційних витрат та відсотків за користування грошовими коштами у разі виплати (або невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення не передбачено. Разом з тим, частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено стягнення боргу за грошовим зобов`язанням з урахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Очевидно, що заявляючи вимоги про стягнення інфляційних витрат та відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 3% річних позивач застосував положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак, стаття 625 ЦК України розмішена в розділ і «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальними нормами . Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством , а відповідач не є кредитором по відношенню до позивача у цивільно-правових відносинах, ці вимоги є безпідставними і не можуть бути задоволені. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 2-1011/11 (провадження № 61-1817св18) та відображена у Дайджесті судової практики ВС у справах зі спорів, що виникають із трудових відносин (рішення, внесені до ЄДРСР за період із 17.01.2018 по 02.01.2020. А відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, є обов`язковими до застосування. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про по рішення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник -має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Згідно із ч.1 статті 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також-осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю , яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода,, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідки мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, органі виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які проводяться понад встановлені зазначеними актами норми. Отже, за змістом норм чинного законодавства матеріальна допомога на оздоровлення своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», матеріальна допомога на оздоровлення не входить до структури заробітної плати, отже пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовом у липні 2021; якому просить стягнути з відповідача недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення, його думку мала бути виплачена разом з наданням відпустки у вересні 2017 року, у вересні 2018 року, у вересні 2019 року, у жовтні 2020 року. Таким чином, 3-місячний строк позовної давності щодо вимог про стягнення матеріальної допомоги за 2017-2020 роки на момент звернення з позовом до суду сплинув. Відповідно до ст. 267 ЦК України, застосувати позовну давність суд може лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тому, за змістом загальних норм права, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або ?у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства. На підставі викладеного відповідач просить, відмовити у задоволенні позовних вимог, а також застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з АТ «Укрзалізниця» недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 2020 роки.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: посвідчення (а.с.11), колективний договір (а.с. 12-15), розрахунок заробітної плати (а.с. 16, 17, 18, 19), подання (а.с. 20-22), відповідь начальника ДЕПО (а.с. 23), виписка (а.с.24), постанова (а.с.40,41).

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: посвідчення (а.с.11), колективний договір (а.с. 12-15), розрахунок заробітної плати (а.с. 16, 17, 18, 19), подання (а.с. 20-22), відповідь (а.с. 23), виписка (а.с.24), постанови (а.с.40,41), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме, що позивач працює у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне ДЕПО», є членом ППО ВПЗУ КЛД, розмір отриманої виплати на оздоровлення.

Суд, відповідно до ст. 78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази є достовірними.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

ОСОБА_1 працює машиністом електровоза в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» (ТЧ-2 Кривий Ріг) регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» (а.с. 11).

ОСОБА_1 є членом Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо (а.с. 20-22).

Позивачу надавалась щорічна графікова тарифна відпустка у 2017 році, 2018 році, 2019 році та 2020 році. До відпусток ОСОБА_1 надавалася матеріальна допомога на оздоровлення відповідно до п. 3.1.5. Колективного договору, у таких розмірах: у 2017 році 2 699,93 грн, у 2018 році 2 709,58 грн., у 2019 році 2 986,17 грн., у 2020 році 2 995,12 грн. (а.с. 16,17,18,19).

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України, КЗпП України, Законом України «Про колективні договори і угоди», законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік», Законом України «Про оплату праці».

Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.5. Колективного договору на 2011- 2012 рік, укладеного між Адміністрацією та трудовим колективом Відокремленим структурним підрозділом Державного підприємства «Придніпровська залізниця» Криворізьке локомотивне депо, який є чинним на цей час, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги . (а.с. 12-15).

Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».(а.с. 40).

Згідно з п. 1.4. Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового колективу.

Відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн.

Відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1 600,00 грн., з 01 травня 2017 року був встановлений на рівні 1 684,00 грн., з 01 грудня 2017 року 1 762,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000,00 грн., 2 105,00 грн., 2202,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн.

Відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1 762,00 грн., з 01 липня 2018 року був встановлений на рівні 1 841,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн. та 2 301,25 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723,00 грн.

Відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2019 року був встановлений на рівні 2 007,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 508,75 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173,00 грн.

Відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2020 року був встановлений на рівні 2 197,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 746,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн., з 01 вересня 2020 року встановлена 5000,00 грн.

Таким чином, прийняття 31.03.2017 спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200,00 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, така різниця між вказаними величинами має місце і в наступних роках, тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, яка погіршує становище працівників п. 3.1.5 Колективного договору.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці.

Суд вважає, що прийняття ЗУ «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5. Колективного договору, укладеного між Адміністрацією та трудовим колективом Відокремленим структурним підрозділом Державного підприємства «Придніпровська залізниця» Криворізьке локомотивне депо, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.03.2017 спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

При цьому, приймаючи до уваги, що відповідно до положень п. 3.1.5. Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, відповідно, тому суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому з АТ «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 4 726,20 грн., що складається з: 521,07 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3 200,00 грн. - 2 678,93 грн.); 1 013,42 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3 723,00 грн. - 2 709,58 грн.); 1 186,83 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4 173,00 грн. - 2 986,17 грн.); 2 004,88 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (5 000,00 грн. 2 995,12 грн.).

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат у сумі 843,59 грн. та 3 % річних у сумі 291,88 грн., суд виходить з наступного.

У своєму позові позивач, як на підставу нарахування зазначених виплат, посилається на ст. 233 КЗпП України, але дана стаття КЗпП України не регулює спірні правовідносини. Натомість з тексту позову вбачається, що позивач має на увазі застосування ст. 625 ч. 2 ЦК України, так як бажає стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, зокрема, і щодо стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки вони регулюються спеціальним законодавством - Кодексом законів про працю України.

Аналогічний правовий висновок містить у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року в справі № 6-2759цс15 та у постанові Верховного Суду України від 28 серпня 2019 року в справі № 753/10967/16-ц.

Виходячи з викладеного, враховуючи позицію представника відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма не регулює спірні правовідносини.

В частині відзиву на позовну заяву представника відповідача щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення належних виплат, то статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, суд дійшов висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016р. у справі № 6-1395цс16)

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» (далі - Закон № 108) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 цього Закону, в структуру заробітної плати входять: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до ч.2ст.2 Закону України «Про оплату праці» допомога на оздоровлення є додатковою заробітною платою і позовна давність до вимог про її стягнення не застосовується.

Тому твердження відповідача про пропуск позивачем позовної давності, суд вважає необґрунтованими.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідність з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходиться з відповідачем в трудових відносинах та не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову в розмірі 908,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 10, 13, 18, 97, 233 КЗпП України, ст. 625 ЦК України, ст.ст.1, 2 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268,279, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги, інфляційних втрат та трьох процентів річних задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» (місце перебування: м. Київ, вул. Єжі Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) , недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 4 726 грн. 20 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місце перебування: м. Київ, вул. Єжі Гедройця, 5, ) на користь держави судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя : В.М. Прасолов