Справа № 359/9564/20
Провадження № 2/359/255/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

06 жовтня 2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи Осецької Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів на дитину та стягнення аліментів на дитину, -

В С Т А Н О В И В :

02 грудня 2020 року представник позивача адвокат Редіч Н.Ю. звернулась до суду з позовом, яким просить суд : визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою : АДРЕСА_1 ; припинити стягнення аліментів по виконавчому листу за № 2/359/2230/18 від 08 листопада 2018 року виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області по виконавчому провадженню за № 57649998 від 19 грудня 2018 року відкритого державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Степів Ю.О.; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частки заробітку (доходу) платника податків, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 червня 2008 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 . Від цього шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано, а також даним рішенням суду було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі ј частини його щомісячного доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.07.2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу дитина проживала разом з відповідачем, а з 28.08.2020 року ОСОБА_5 проживає разом з батьком ОСОБА_3 . Позивач самостійно виховує сина, матеріально його утримує та піклується про нього. Дитина сама виявила бажання проживати разом з батьком. Позивач звертався до органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, але у відповідь було рекомендовано звернутися до суду для вирішення вказаного питання. Позивач жодних перешкод у спілкуванні матері з дитиною не чинить. Крім того, позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що син проживає з ним з серпня 2020 року, позивач повністю забезпечує його харчуванням, одягом, грошовими коштами та всім необхідним для навчання, тому стягнення аліментів на користь позивача має бути припинено і стягнуто з відповідача на користь позивача. Однак, відповідач добровільно не відкликає виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_3 . У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 11 січня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

13 грудня 2021 року ухвалою суду підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

22 лютого 2021 року від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач не погоджується з твердженням позивача, що син ОСОБА_7 проживає з ним з 28.08.2020 року, так як дитини виявила бажання проживати з батьком 05 жовтня 2020 року і до тепер. У відповідачки з дитиною теплі і дружні стосунки. Син знає, що у будь-який час може повернутися до мами. Вони часто проводять час і відпочинок разом. Відповідач купує сину речі, робить подарунки, які просить син. Приймає активну участь у вихованні сина, сприяє його фізичному та духовному розвитку. Відповідач не бачить потреби у визначенні місця проживання дитини з батьком, оскільки з настроєм сина змінюються його бажання і в будь-яку хвилину він може захотіти проживати з матір`ю. Вона силоміць його не забирає до себе і тиску на нього не робить. Крім того, відповідач не погоджується з твердженням позивача про те, що відповідач продовжує отримувати аліменти, оскільки ОСОБА_4 закрила рахунок на який позивач здійснював перерахування аліментів 20.11.2020 року, а також сама перераховувала позивачу на потреби дитини гроші у розмірі 4684 грн. Тому, просила відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача судові витрати по сплаті послуг за надання правової допомоги у розмірі 10 000,00 грн.

09 березня 2021 року від позивача ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач зазначає, що факти, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву не відповідають дійсності, не підтверджені жодними доказами, а копії документів, якими відповідач обґрунтовує свою позицію, є сумнівного змісту та суперечать не тільки твердженням самого позивача, а і дійсним обставинам справи, у зв`язку з цим не можуть прийматися судом до уваги при ухваленні рішення. Позивач вказує на те, що мати дитини жодної матеріальної допомоги не надає, добровільно не повертає позивачу сплачені ним аліменти, з дитиною мати не зустрічається, нічого йому не купує та навіть з Днем народження сина не привітала. Відповідач не знає в яку школу ходить син і не повідомляє дитині своє місце проживання. Крім того, вимога відповідача про стягнення судових витрат по сплаті послуг за надання правової допомоги не підлягає задоволенню, оскільки є не обґрунтованою та неспівмірною з реальним обсягом такої допомоги в суді та часом, витраченим на надання таких послуг, критерію реальності таких витрат.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини разом з батьком підтримала та не заперечувала проти їх задоволення, при вирішенні інших вимог позивача поклалась на розсуд суду.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомив суду,що ОСОБА_8 та ОСОБА_4 його мама і папа. З жовтня 2020 року дитина переїхала та постійно проживає у батька. Передумовами для переїзду слугувало те, що в період приблизно з 03 по 05 жовтня 2020 року ОСОБА_7 був в гостях у ОСОБА_3 , проте в обумовлений час приїхати додому до мами не встигав, у звязку з чим повідомив її про це в телефонному режимі. По приїзду дитини додому ОСОБА_4 була засмучена і сильно сварилась на ОСОБА_7 , обіцяла припинити спілкування хлопчика з батьком, ставилась до нього як до собаки, обзивала та виразила думку про те, що ОСОБА_7 , якщо хоче, може переїхати і жити з батьком. Свідок погодився з цим та попросив зібрати йому речі. Наступного дня, прийшов-ши зі школи, ОСОБА_7 виявив, що речі не зібрано, мама знову кричала на нього. Зважаючи на це свідок зателефонував батьку та попросив допомогти зібрати речі і забрати його до себе. ОСОБА_3 приїхав за сином і з того часу вони разом проживають за адресою позивача.

З батьком дитині подобається жити, оскільки ОСОБА_3 спокійний і люблячий, допомагає сину з виконанням уроків, цікавиться його життям, інтересами, вони разом проводять багато часу, спілкуються на різні теми, батько забезпечує всі потреби дитини, а головне, шанобливо ставиться до свідка та не кричить на нього, між ними склались теплі та довірливі стосунки. Свідок просив залишити його проживати саме у ОСОБА_3 .

З мамою ОСОБА_7 не хоче жити разом, оскільки вона не поважає його, весь час кричить, ображає поганими словами, не приділяє часу та не цікавиться його почуттями. Поруч з ОСОБА_4 дитина почуває себе некомфортно та пригнічено.

Свідок також повідомив, що батько не перешкоджає йому у спілкуванні чи зустрічах з мамою, однак ОСОБА_4 не виявляє такого бажання. Останній раз матір спілкувалась з сином 1 рік тому. Також в минулому році за допомоги смс привітала сина з днем народження, проте не зустрічалась з ним і навіть не телефонувала сину. Нікіта хотів спілкуватись з мамою, набирав її по телефону та протягом 2020 та 2021 року намагався зустрітись з нею, однак ОСОБА_4 швидко завершувала розмови по телефону, не бажаючи продовжувати спілкування, не хотіла приходити на зустрічі, тому свідок більше не намагався з нею спілкуватись. Мама не цікавиться його життям, не приймає в ньому жодної участі та не забезпечує матеріально. Тільки Нікіта набирав маму по телефону, сама ж ОСОБА_4 йому не телефонувала і в гості до сина не приходила.

Нікіта повідомив, що він любив грати на акордеоні та мав музичний інструмент, який мама відмовилась віддати йому. Також він просив віддати йому велосипед, однак і його ОСОБА_4 не дала дитині.

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 повідомила суду, що є сусідкою ОСОБА_3 та його батьків, які переіхали та постійно проживають у будинку шість років. У сусідів будинок поділено на дві частини, в одній проживає ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_7 , в іншій частині проживають батьки самого ОСОБА_10 . ОСОБА_4 свідок бачила у цьому будинку лише один раз шість років тому, як вони переїхали жити у будинок. Більше жодного разу її ОСОБА_9 там саму чи разом з дитиною не бачила. Весь час з ОСОБА_7 поруч його батько. В них гарні дружні стосунки, дитина тиха, лагідна, спокійна і вихована. Батько дуже шанує сина і в них душевні і теплі стосунки між собою.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 повідомила суду, що є сусідкою позивача. ОСОБА_3 проживає в будинку, який придбали його батьки. Будинок поділено на дві частині, в одній з яких проживає позивач разом з сином ОСОБА_7 . Батько і дитина мають дуже дружні, щирі і теплі стосунки, гарно спілкуються між собою. ОСОБА_3 строгий, але шанобливий до сина, ОСОБА_7 любить його та відчуває взаємність. Вони обоє спокійні і виважені, в їх спілкуванні відсутні образи та крики. ОСОБА_4 свідок знає наглядно, але протягом останніх двох років ні в цьому будинку, ні разом з дитиною, її там жодного разу не бачила.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що 21 червня 2008 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 (прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_10 ).

Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції Київської області.

21 вересня 2018 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано, відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_4 , а також стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі ј частини його щомісячного доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 липня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З матеріалів справи також вбачається, що малолітній син ОСОБА_5 зареєстрований та проживає разом батьком за адресою : АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, наданою Реєстраційною службою виконавчого комітету Бориспільської міської ради за № 20-36-6115 від 21 жовтня 2020 року та визнається сторонами у справі.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, виданого депутатом Бориспільської міської ради ОСОБА_12 16 листопада 2020 року, ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою : АДРЕСА_1 . Разом з ним з 05 жовтня 2020 року проживає син ОСОБА_7 .

Вказане вище також підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , які являються сусідами ОСОБА_3 .

Згідно довідки Бориспільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів за № 8 за № 467 від 20 жовтня 2020 року, ОСОБА_5 навчається у 6-А класі Бориспільської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 8.

Судом також встановлено, що позивач звертався до органу опіки та піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області щодо визначення місця проживання дитини, але у відповідь йому було рекомендовано звернутися до суду для вирішення вказаного питання, що підтверджується листом-відповіддю за № Б-61-81 від 05 листопада 2020 року.

Частинами 6, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України(далі по тексту СК України) визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Заборо-няються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У частині 1 ст. 161 СК України вказано, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд, відповідно ч. 2 ст. 161 СК України, не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідаль-ністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпе-чення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяє-ться найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 05 вересня 2008 року працює у ДПМА «Бориспіль». Згідно постанови ВП №57649998 від 19 грудня 2018 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_13 відраховуються та перераховуються щомісячно аліменти на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 25 %, починаючи з 01 січня 2019 року. Станом на 01 листопада 2020 року заборгованості по аліментам немає. Наведене підтверджується довідкою, виданою ДПМА «Бориспіль» за № 14.5-59/1-1353 від 23 листопада 2020 року, довідками про доходи за 2019 та 2020 роки, а також інформацією з Єдиного реєстру боржників від 17 листопада 2020 року.

Згідно характеристики ОСОБА_3 , наданої ДПМА «Бориспіль» за № 19-22/6-162 від 19 листопада 2020 року, позивач зарекомендувала себе як добросовісний та відповідальний працівник, дотримується строків виконання поставлених завдань. Зауважень та нарікань з боку керівництва не має.

Служба у справах дітей та сімї виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області надала суду висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, згідно якого вбачається, що служба вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_3 за місцем його проживання, посилаючись на те, що на засіданні комісії ОСОБА_7 виявив однозначне бажання проживати з батьком та пояснив, що з мамою не спілкується, остання йому не телефонує, не вітає з Днем народження, святами і вважає, що мама на нього образилась.

Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що визначення місця проживання дитини з батьком, не позбавляє права відповідача, як матір, відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною за місцем проживання батька.

Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

На переконання суду, а також з огляду на характеристику батька, забезпеченість житлом, моральні якості, відношення до дитини, бажання дитини, а також зважаючи на те, що дитина з 05 жовтня 2020 року проживає разом з батьком, - місцем проживання дитини на даний час доцільно визначити саме з його батьком - позивачем у справі.

У відповідності до статті 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнай-кращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ч. 1 - 3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду із відповідним позовом (п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року).

У статтях 181, 182 СК України вказано, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджу-ються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначені розміру аліментів суд, враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наяв-ність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно ч. 2, 3 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За змістом ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Частиною 4 ст. 273 ЦПК України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Згідно ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про стягнення аліментів.

Відповідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становить: з 01 січня 2022 року 2618 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що з 05 жовтня 2020 року малолітній ОСОБА_5 проживає разом з батьком та повністю перебуває на його утриманні, а тому відпали підстави для стягнення з позивача аліментів на користь відповідача. З огляду на викладене, суд приходить висновку щодо необхідності припинення стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання спільного сина ОСОБА_5 .

Разом з тим, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги стан здоров`я та матеріальне становище дитини, враховуючи те, що відповідач є фізично здоровою й працездатною особою, відомостей про перебування на її утриманні інших осіб, так як і поважності причин, які унеможливлюють сплату аліментів у вказаному в позовній заяві розмірі не надала, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог шляхом стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття.

З огляду на викладені обставини, врахувавши положення норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При звернені до суду з даним позовом ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 27 листопада 2022 року.

Оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 110-112, 114, 109, 41, 161, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 83, 200, 258, 206, 263, 265, 268, 354, 430 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів на дитину та стягнення аліментів на дитину задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою : АДРЕСА_1 .

Припинити стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в розмірі ј частки заробітку (доходу) платника податків, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, по виконавчому листу за № 2/359/2230/18 від 08 листопада 2018 року виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області по виконавчому провадженню за № 57649998 від 19 грудня 2018 року відкритого державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Степів Ю.О. починаючи з 05 жовтня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частки заробітку (доходу) платника податків, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви, а саме з 02 грудня 2020 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу по аліментам за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Відомості про позивача : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_2 виданий 02 грудня 2003 року Бориспільським МРВ ГУ МВС України в Київській області, код платника податків НОМЕР_3 , зареєстрований і проживає за адресою : АДРЕСА_1 .

Відомості про відповідача : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_4 , дійсний до 05 квітня 2029 року, виданий 05 квітня 2019 року, орган що видав 3222, запис № 329, код платника податків НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 14 жовтня 2022 року.

Суддя Л.В. Яковлєва