Справа № 541/1838/22
Номер провадження 2/541/705/2022
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 листопада 2022 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Циганової Ю.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

встановив:

18 серпня 2022 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, ОСОБА_3 , який за життя 06 березня 2000 року склав заповіт на її користь, посвічений державним нотаріусом Першої миргородської нотаріальної контори Наконечною Н.П. ОСОБА_3 проживав із позивачкою, вона здійснювала догляд за батьком та вирішувала інші необхідні для забезпечення підтримання його здоров`я та життєдіяльності питання. ОСОБА_3 перебував на обліку у лікаря-психіатра та через свій похилий вік 81 рік, потребував стороннього огляду, який здійснювала саме ОСОБА_1 . Сестра позивачки, ОСОБА_4 , оформила на себе повноваження опікуна над батьком, але фактично догляд за ним не здійснювала. На той час позивачка вже була інвалідом другої групи, тому не могла оформити опікунство над батьком. Під приводом огляду батька лікарем ОСОБА_4 відвела ОСОБА_3 до нотаріуса для складання нового заповіту на користь свого сина ОСОБА_2 . Позивачка наполягала на тому, що через свій похилий вік та стан здоров`я ОСОБА_3 не міг розуміти значення своїх дій, а також не міг власноруч поставити підпис на бланку заповіту. Вважає, що складений від імені ОСОБА_3 заповіт на ім`я ОСОБА_2 носить характер введення в оману заповідача, який на момент його посвідчення не тільки не розумів, що він вчиняє, а й не міг заперечити проти другого заповіту на іншу особу. ОСОБА_1 зазначила, що вказані обставини свідчать про наявність підстав для визнання за нею права на спадкування. Хворобливий стан здоров`я ОСОБА_3 , який перебував на медичному обліку у лікаря-психіатра, та його похилий вік свідчить про те, що останній не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними під час складання заповіту на користь відповідача. Єдина причина, що призвела до виникнення спірного заповіту це обман людини похилого віку чи фальсифікування документу. Просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений в 2022 році приватним нотаріусом Наконечною Н.П.

Ухвалою судді від 26 серпня 2022 року провадження в зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання.

09 вересня 2022 року представником відповідача ОСОБА_4 було подано відзив на позовну заяву. В справах, які розглядаються в загальному порядку, у відповідності зі ст. 60 ЦПК України представником може бути адвокат або законний представник. В матеріалах, приєднаних до відзиву, відсутні документи, які підтверджують повноваження Рудченко Н.М. як адвоката, тому суд не приймає до уваги відзив, поданий та підписаний ОСОБА_4 , як поданий неповноважною особою.

Ухвалою суду від 19 вересня 2022 року справу призначено до судового розгляду по суті.

11 жовтня 2022 року позивачка направила уточнену позовну заяву, в якій уточнила прізвище спадкодавця.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та пояснила наступне. Під час складання оспорюваного заповіту ОСОБА_3 , якому було вже більше 80 років, був психічно хворим, перебував на обліку у лікаря психіатра. Натомість, заповіт, складений на її користь, ОСОБА_3 підписав у віці 60 років, будучі здоровим. ОСОБА_2 за ним не доглядав, разом із заповідачем не проживав. В свою чергу, позивачка проживала разом з батьком, була з ним зареєстрована за однією адресою, доглядала за ним, проводила в будинку ремонтні роботи. Вважає, що ОСОБА_3 , який не усвідомлював значення своїх дій, було введено в оману, внаслідок чого він підписав заповіт, перебуваючи в певному емоційному стані. Зазначила, що необхідність в проведенні експертизи по справі відсутня, оскільки психічний стан заповідача доведений довідкою медичної установи, наданою на запит суду.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду від нього не надходило.

Заслухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Ст. 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними в ст.ст. 1251-1252 ЦК України.

У відповідності з ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності із заповітом, посвідченим державним нотаріусом Першої миргородської державної нотаріальної контори Наконечною Н.П. 06 березня 2000 року, ОСОБА_3 заповів усе належне йому майно ОСОБА_1 .

В подальшому ОСОБА_3 було складено заповіт щодо спадкового майна, згідно з якими він заповів все належне йому на праві власності майно відповідачу ОСОБА_2 . Вказаний заповіт посвідчено секретарем Хомутецької сільської ради Хоменко К.І. 04 квітня 2019 року та зареєстровано в реєстрі за № 22.

За положеннями ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України).

В якості правової підстави для визнання спірного заповіту недійсним ОСОБА_1 зазначила, що в момент посвідчення заповіту заповідач ОСОБА_3 внаслідок похилого віку (81 рік), психічного стану здоров`я не міг усвідомлювати значення своїх дій та повністю керувати ними; заповіт, складений на користь ОСОБА_2 , носить характер введення в оману, а відтак, заповіт не відповідав його волі.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначені у ст. 225 ЦК України. Ч.ч. 1, 2 цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й відповідає встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В той же час, відповідно до п.п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України.

З урахуванням вказаних норм позивачці судом додатково було роз`яснено її право подавати заяви та клопотання, в тому числі про виклик свідків, витребування доказів, призначення експертиз.

Таким правом позивачка ОСОБА_1 не скористалась, пославшись на достатність для вирішення спору наявних в матеріалах доказів, в тому числі довідки КНП «Миргородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 03 жовтня 2022 року № 368.

Твердження позивачки, що ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними під час складання заповіту на користь відповідача, при розгляді справи підтвердження не знайшли. Відповідно до інформації, наданої 03 жовтня 2022 року КНП «Миргородська ЦРЛ», ОСОБА_3 не перебував на обліку в лікаря-психіатра Миргородської ЦРЛ. Будь-яких доказів, що волевиявлення ОСОБА_3 під час складання заповіту на користь ОСОБА_2 не було вільним і не відповідало його волі, суду не надано.

Таким чином, на підставі з`ясованих обставин, на які посилається позивачка як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 5,10, 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 11 листопада 2022 року.

Суддя: О. М. Вірченко