№ 201/5420/20
провадження 2/201/115/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 10 червня 2020 року звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що 25 лютого 2007 року на підставі свідоцтва про права власності, без номеру, виданого 21 грудня 1999 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, в Державний реєстр прав власності внесений запис про право приватної власності на квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 , за власниками: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 - 1/5 частка; ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 - 1/5 частка; ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 - 1/5 частка; ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 - 1/5 частка; ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 - 1/5 частка.

21 березня 2007 року між ОСОБА_8 та ВАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір № 21/07-Ф з наступними змінами відповідно до додаткових угод. На виконання кредитного договору, 21 березня 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ВАТ «Кредобанк» укладений Іпотечний договір № 19/07/Ф-1. Згідно із п. 1.3. іпотечного договору, предметом іпотеки була квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_8 належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв`язку з чим, виникла заборгованість, яка була стягнена на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ще 21 грудня 2009 року у справі № 2-9004/2009.

06 жовтня 2010 року між ВАТ «Кредобанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором відповідно до якого до ТОВ «Кредекс Фінанс» перейшли права кредитора за вищезазначеним кредитним договором. 16 лютого 2011 року між ВАТ «Кредобанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до якого до ТОВ «Кредекс Фінанс» перейшли права іпотекодержателя за вищезазначеним договором іпотеки.

13 грудня 2016 року Державним реєстратором - приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. винесено рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 32899041, а також внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію приватної власності на квартиру за ТОВ «Кредекс Фінанс» (відповідно до рішення загальних зборів товариства, оформленим протоколом від 01 серпня 2018 року - ТОВ «Вердикт Капітал»), індексний номер: 18003813 від 12 грудня 2016 року.

21 липня 2017 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , та складається з 1-коридор; 2-кладова; 3-кухня; 4,5-житлові; 6-ванна; 7- туалет; 8-житлова; І - лоджія; II - балкон, загальною площею 63.7 кв. м., житловою площею 37.00 кв. м., та розташована в житловому будинку літ. А-9.

31 липня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська відкрито провадження у цивільній справі № 201/10123/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредекс Фінанс» треті особи ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус ДМНО Зайченко І.А., про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання недійсним та скасування рішення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , єдиним спадкоємцем якого є його дружина ОСОБА_2 . 20 лютого 2019 року Державний нотаріус восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М. посвідчив, що на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України спадкоємцем майна ОСОБА_7 є його дружина ОСОБА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року у справі № 201/10123/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Капітал», треті особи ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус ДМНО Зайченко І.А. про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, виключення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, залишеним в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 травня 2019 року та постановою Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2020 року, вирішено: визнати протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 21 березня 2007 року №19/07/Ф-1; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32899041 від 13 грудня 2016 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. стосовно об`єкту нерухомого майна: квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати запис № 18003813 від 12 грудня 2016 року у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вчинений державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Кредекс Фінанс».

28 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушко Оксаною Володимирівною здійснена реєстрація права власності на спірну квартиру - у житловому будинку літ. А-9, АДРЕСА_2 , та складається з 1-коридор; 2-кладова; 3-кухня; 4, 5-житлові; 6-ванна; 7-туалет; 8-житлова; І - лоджія; II - балкон, загальною площею 63.7 кв. м., житловою площею 37.00 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за громадянкою ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1472, виданий 28 жовтня 2020 року, видавник приватний нотаріус ДМНО Галушка О.В.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54831875 від 28 жовтня 2020 року приватний нотаріус ДМНО Галушка Оксана Володимирівна.

В обґрунтування обраного способу захисту цивільного права позивачі посилаються на ст. 388, 330, 388 ЦК України, а також: Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. З свого Листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за № 24- 150/0/4-13, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 свого Листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за № 24- 150/0/4-13, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 Листа «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» від 27 вересня 2012 року за № 10-1387/0/4-12.

Таким чином, з наведених вище актів законодавства України та судової практики, на думку позивачів, випливає, що ОСОБА_1 як власник квартири, що вибула з володіння позивача не з його волі, через прийняття незаконного та неправомірного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32899041 від 13 грудня 2016 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. стосовно об`єкту нерухомого майна: квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; має право на підставі ст. 330, 388 ЦК України, витребувати квартиру від відповідача як останнього добросовісного набувача та володільця, оскільки є всі необхідні умови та законні підстави як для пред`явлення віндикаційного позову так і для витребування квартиру з чужого незаконного володіння.

Позивач вважає ухиляння відповідача від поновлення їх права власності і повернення їм їх квартири безпідставним, необгрунтованим та таким, що суперечить діючому законодавству, позивачам завдано збитків. Такі незаконні дії відповідача, порушують гарантоване ст. 41 Конституції України право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321, 319 Цивільного кодексу України).

Відповідальність за вказане, завдання збитків, скоєння цієї шкоди повинен нести відповідач. Але він відмовляється повернути позивачам їх житло, чим порушується закон. В добровільному порядку питання не вирішене. Позивачі просили суд захистити їх права та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру у житловому будинку літ. А-9, № 33 (тридцять три), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та складається з 1-коридор; 2-кладова; 3-кухня; 4, 5-житлові; 6-ванна; 7-туалет; 8-житлова; І - лоджія; II - балкон, загальною площею 63.7 кв. м., житловою площею 37.00 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) на користь співвласників: ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 власника 1/5 частки; ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_3 власника 2/5 частки; ОСОБА_5 РНОКПП НОМЕР_4 власника 1/5 частки та ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_5 власника 1/5 частки, а також стягнути судові витрати, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 з представником в судовому засіданні та відзиві на позов з заявленими позовними вимогами не згоден, вважає, що дії самого позивача не відповідають вимогам закону, позивачі на даний час не є власниками вказаними ними житла, а отже і не можуть вимагати повернення їм квартири, житло вийшло з їх володіння за їх згодою на підставі укладених ними договорів, відповідачка є добросовісним набувачем спірного житла і в неї не можна його витребувати по закону. Таким чином, позовні вимоги не доведені і не обгрунтовані, тому просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та представник ТОВ «Вердикт Капітал» в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, в зверненні до суду з заявленими позовними вимогами не погодилися, дії самих позивачів не відповідають вимогам закону, зобов`язання вчинити вказані позивачем дії заперечують. На звернення позивача, в тому числі і письмові, вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Позовні вимоги не доведені і не обгрунтовані, вважали за можливе винести рішення за наявними матеріалами справи по закону без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення відповідача та його представника, з`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

В судовому засіданні з наданих позивачами документів та їх позиції згідно уточненого позову з`ясовано, що дійсно 25 лютого 2007 року на підставі свідоцтва про права власності, без номеру, виданого 21 грудня 1999 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, в Державний реєстр прав власності внесений запис про право приватної власності на квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 , за власниками: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 - 1/5 частка; ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 - 1/5 частка; ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 - 1/5 частка; ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 - 1/5 частка; ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 - 1/5 частка.

21 березня 2007 року між ОСОБА_8 та ВАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір № 21/07-Ф з наступними змінами відповідно до додаткових угод. На виконання кредитного договору 21 березня 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ВАТ «Кредобанк» укладений іпотечний договір № 19/07/Ф-1. Згідно із п. 1.3. іпотечного договору, предметом іпотеки була квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_8 належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв`язку з чим, виникла заборгованість, яка була стягнена на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ще 21 грудня 2009 року у справі № 2-9004/2009.

06 жовтня 2010 року між ВАТ «Кредобанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором відповідно до якого до ТОВ «Кредекс Фінанс» перейшли права кредитора за вищезазначеним кредитним договором. 16 лютого 2011 року між ВАТ «Кредобанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до якого до ТОВ «Кредекс Фінанс» перейшли права іпотекодержателя за вищезазначеним договором іпотеки.

13 грудня 2016 року Державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною винесено рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 32899041, а також внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію приватної власності на квартиру за ТОВ «Кредекс Фінанс» (відповідно до рішення загальних зборів товариства, оформленим протоколом від 01 серпня 2018 року - ТОВ «Вердикт Капітал»), індексний номер: 18003813 від 12 грудня 2016 року.

21 липня 2017 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , та складається з 1-коридор; 2-кладова; 3-кухня; 4,5-житлові; 6-ванна; 7- туалет; 8-житлова; І - лоджія; II - балкон, загальною площею 63.7 кв. м., житловою площею 37.00 кв. м., та розташована в житловому будинку літ. А-9.

31 липня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська відкрито провадження у цивільній справі № 201/10123/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредекс Фінанс» треті особи ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання недійсним та скасування рішення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 . 20 лютого 2019 року Державний нотаріус восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М. посвідчив, що на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України спадкоємцем майна ОСОБА_7 є його дружина ОСОБА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року у справі № 201/10123/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Капітал», треті особи ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, виключення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, залишеним в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 травня 2019 року та постановою Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2020 року, вирішено: визнати протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 21 березня 2007 року №19/07/Ф-1; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32899041 від 13 грудня 2016 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною стосовно об`єкту нерухомого майна: квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати запис № 18003813 від 12 грудня 2016 року у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вчинений державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною про державну реєстрацію права власності за товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс».

28 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушко Оксаною Володимирівною здійснена реєстрація права власності на спірну квартиру - у житловому будинку літ. А-9, № 33 (тридцять три), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та складається з 1-коридор; 2-кладова; 3-кухня; 4, 5-житлові; 6-ванна; 7-туалет; 8-житлова; І - лоджія; II - балкон, загальною площею 63.7 кв. м., житловою площею 37.00 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за громадянкою ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1472, виданий 28 жовтня 2020 року, видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Галушка Оксана Володимирівна; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54831875 від 28 жовтня 2020 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Галушка Оксана Володимирівна.

Позивачі вважають, що вони мають право витребувати із незаконного володіння відповідача вищезазначену квартиру, оскільки відсутня сукупна наявність всіх трьох умов, а саме умова про те, що власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Така умова, як одна із підстав для витребування речі з незаконного володіння добросовісного набувача, міститься в ст. 388 ЦК України.

Сторона позивача вважає, що ОСОБА_1 як власник квартири, що вибула з володіння позивача не з його волі, через прийняття незаконного та неправомірного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32899041 від 13 грудня 2016 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. стосовно об`єкту нерухомого майна: квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; має право на підставі ст. 330, 388 ЦК України, витребувати квартиру від відповідача як останнього добросовісного набувача та володільця, оскільки є всі необхідні умови та законні підстави як для пред`явлення віндикаційного позову так і для витребування квартиру з чужого незаконного володіння.

Позивач вважає ухиляння відповідачів від поновлення їх права власності і повернення їм їх квартири безпідставним, необгрунтованим та таким, що суперечить діючому законодавству, позивачам завдано збитків. Такі незаконні дії відповідача, порушують гарантоване ст. 41 Конституції України право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідальність за вказане, завдання збитків повинен нести відповідач. Але він відмовляється повернути позивачам їх житло, чим порушується закон. В добровільному порядку питання не вирішене і позивачі вимушені були звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

ЦК України у ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що в обґрунтування своїх вимог позивачі зазначають, що квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вибула з їх володіння не з їх волі, внаслідок прийняття незаконного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32899041 від 13 грудня 2016 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А.

Відтак, вказане нерухоме майно, на думку позивачів має бути витребувано у відповідача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, в якій зазначено наступне: якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Однак, матеріали справи, містять докази, які спростовують аргументи позивачів і унеможливлюють застосування п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України до обставин, які склались в даній справі, з огляду на наступне.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеній у Постанові від 18 грудня 2019 року по справі №761/29966/16-ц, преюдиція це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Так, на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивачами було долучено до матеріалів справи разом з позовною заявою копію рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року по справі № 201/10123/17, копію постанови Дніпровського апеляційного суду від 30 травня 2019 року по справі № 201/10123/17 та копію постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2020 року по справі № 201/10123/17.

В межах цивільної справи № 201/10123/17 розглядалась позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірини Анатоліївни, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також, розглядалась позовна заява третьої особи ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірини Анатоліївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Оскільки обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі № 201/10123/17, що набрало законної сили, є безпосередньо пов`язаними із обставинами і стосуються осіб, які беруть участь у справі справи № 201/5420/20, то такі обставини мають бути прийняті судом до уваги.

Так, судами встановлено, що 21 березня 2007 року ОСОБА_8 уклала з ВАТ «Кредобанк» кредитний договір № 21/07-Ф, за яким отримала кредит на споживчі цілі (ремонт житла) в сумі 36 000,00 доларів США з терміном повернення до 20 березня 2014 року.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 21 березня 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (яка діяла від себе і як представник малолітньої ОСОБА_5 і ВАТ «Кредобанк» був укладений іпотечний договір № 19/07/Ф-1, на підставі якого в іпотеку банку була передана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Акту перевірки і оцінки майна, що передається в іпотеку від 01 березня 2017 року, квартира належала іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло.

Балансова вартість квартири згідно з технічними характеристиками 34 042.00 грн, згідно з експертною оцінкою - 368 000.00 грн, заставлена вартість за погодженням сторін - 249 400.00 грн.

Заочним рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2009 року з ОСОБА_8 на користь ВАТ «Кредобанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 329 615.87 грн.

06 жовтня 2010 року ТОВ «Кредекс Фінанс» уклало з ВАТ «Кредобанк» договір про відступлення прав вимоги за споживчими кредитами, іпотечними кредитами, кредитами на придбання автомобілів, іншими зобов`язаннями фізичних осіб перед банком, за яким були передані права вимоги за кредитним договором.

16 лютого 2011 року ТОВ «Кредекс Фінанс» уклало з ВАТ «Кредобанк» договір про відступлення прав за іпотечним договором від 21 березня 2007 року № 19/07/Ф-1, укладеним банком з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Довідкою ТОВ «Інформаційне агентство «Інфопоінт» від 13 липня 2017 року підтверджено, що ОСОБА_8 , яка працювала редактором в цьому агентстві, сплатила на виконання рішення суду за виконавчим листом від 23 серпня 2011 року № 2-9004/2009 на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» 47 017.53 грн станом на 30 червня 2017 року.

12 грудня 2016 року ТОВ «Кредекс Фінанс» звернулося до приватного нотаріуса Зайченко І. А., як до державного реєстратора, із заявою про реєстрацію за ним права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Нотаріусу були надані: копія договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, копія самого іпотечного договору, копії повідомлень про відсутність судових спорів і листа про перереєстрацію права власності у зв`язку із закінченням 30-денного строку з дня передачі іпотекодавцям повідомлення про намір здійснити перехід права власності (з описом вкладення), а також квитанції про сплату за надання інформації з Державного реєстру прав і адміністративного збору.

13 грудня 2016 року приватним нотаріусом прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 32899041 та вирішено провести державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Кредекс Фінанс».

Пунктом 5.4.1 договору передбачено, що рішення про прийняття у власність предмета іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібно. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмету іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

В пункті 8.6 договору вказано, що відступлення права за цим договором здійснюється іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за кредитним договором.

Суди встановили, що в матеріалах реєстраційної справи міститься копія письмового повідомлення ВАТ «Кредобанк і ТОВ «Кредекс Фінанс» від 15 серпня 2011 року № 06/10/1021КБ, адресованого ОСОБА_8 , яким останній запропоновано перерахувати всі кошти за кредитним договором новому кредитору ТОВ «Кредекс Фінанс» за відповідними реквізитами.

Вимога про погашення кредитної заборгованості від 15 серпня 2011 року за № 06/10/10-22КБ аналогічного змісту, яка була адресована ОСОБА_8 , підписана не іподекодержателем, а генеральним директором ТОВ «Агенції по управлінню заборгованості».

Судом першої інстанції встановлено, що повідомлення не містить особистого підпису ОСОБА_8 про його отримання, а відомості про їх направлення поштою відсутні, як відсутні докази отримання боржником вказаних повідомлень.

Встановленим є факт того, що матеріали реєстраційної справи не містяться доказів, виходячи з яких нотаріус мав би можливість перевірити обставини надіслання іпотекодержателем іпотекодавцям і боржнику відповідним рекомендованим листом, саме письмових вимог про усунення порушень від 15 серпня 2011 року чи то від 02 червня 2016 року, а саме в справі відсутні, реєстр поштових відправлень, опис вкладення до поштового відправлення, касовий чек, який в свою чергу підтверджує надання послуг поштового зв`язку.

Крім того, ТОВ «Кредекс Фінанас» (іпотекодержателем) ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції не було надано копій письмових вимог про усунення порушень, які б надсилалися іпотекодавцям ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , які є відмінними від боржника. Не надано також і доказів їх отримання іпотекодавцями і боржником, які, в свою чергу, посилаються на те, що таких вимог не отримували.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2018 року по справі №201/10123/17, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 травня 2019 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2020 року, вирішено: позовні вимоги ОСОБА_9 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірини Анатоліївни (треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - задовольнити. Позовні вимоги третьої особи ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Ірини Анатоліївни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_10 ) про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію правта їх обтяжень,скасування запису з Державногореєстру речових прав на нерухоме майно - задовольнити. Визнати протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 21 березня 2007 року № 19/07/Ф-1. Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32899041 від 13.12.2016р., прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Іриною Анатоліївною стосовно об`єкту нерухомого майна: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Скасувати запис № 18003813 від 12 грудня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вчинений державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Зайченко Іриною Анатоліївною про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Кредекс Фінанс».

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому частина друга цієї статті визначає, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Так ст. 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача. При цьому коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Правила ч. 1 ст. 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У частині 3 цієї статті наведено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

Для правильності застосування цієї статті потрібно для себе чітко розмежовувати поняття добросовісного набувача від недобросовісного, оскільки ці два терміни мають істотну різницю.

Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним.

При цьому важливим є те, що для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава віндикаційного позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Підтвердженням наведених аргументів є Постанови ВС від 06 лютого 2019 року № 203/1796/16-ц, від 30 серпня 2019 року № 914/970/18

Як свідчать матеріали справи, за період з 2016 року по 2020 рік включно, власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , були наступні особи: ТОВ «Кредекс Фінанс», ОСОБА_6 (згідно договору купівлі-продажу квартири від 21 липня 2017 року), ОСОБА_11 (згідно договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2020 року) та ОСОБА_12 (згідно Свідоцтва, серія та номер 1119, виданий 18 вересня 2020 року).

Останнім власником спірної квартири є відповідач ОСОБА_4 , яка придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , не у позивачів, а у ОСОБА_12 , згідно договору купівлі продажу квартири від 28 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу О.В. Галушка.

Згідно п. 5 Договору купівлі продажу квартири від 28 жовтня 2020 року відсутність обтяжень на відчужуване нерухоме майно перевірено за даними Державного реєстру речових прав, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та суб`єкта № 229994184, № 229991807, № 229991807 від 28 жовтня 2020 року.

Згідно п. 6 Договору купівлі продажу квартири від 28 жовтня 2020 року інформація про перебування відчужуваного за цим договором майна під податковою заставою в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про податкові застави відсутня, що підтверджується витягом із зазначеного реєстру № 68927363 від 28 жовтня 2020 року. За результатом пошуку фізичних осіб у Єдиному державному реєстрі боржників Міністерства юстиції України записів не знайдено.

Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Отже, матеріали справи свідчать, що відповідач є добросовісним набувачем в розумінні ст. 388 ЦК України.

Підстави витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) врегульовано положеннями статей 387- 390 Цивільного кодексу України. Так, за правилами статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Аналізуючи положення статті 387 Цивільного кодексу України суд приходить до висновку, що зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти (право власності) й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Цей спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.

При цьому у правовій конструкції витребування майна шляхом віндикації позивач повинен довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності: - позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується; майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею; відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача.

Обов`язок доводити наявність усіх елементів такої правової конструкції покладається саме на позивача. Отже, звертаючись з віндикаційним позовом до суду, позивач насамперед має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, покликаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт, довіреність на розпорядження майном, договір тощо). Проте з огляду на докази, які містяться в матеріалах справи, позивачі не довели наявності усіх зазначених елементів для віндикації спірного майна.

Зазначену правову позицію підтримала і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 грудня 2018 року (справа № 522/2202/15-ц).

Звертаючись із позовною заявою до суду позивачі посилаються на п. 3 ч. 1 ст. 389 ЦК України, як на підставу своїх вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, проте твердження позивачів, що квартира вибула не з їхньої волі, проте такі доводи позивачів є необґрунтованими та спростовуються доказами наявними в матеріалах справи.

Як вбачається з п 5.4.1. Іпотечного договору рішення про прийняття у власність предмета іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібно. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмету іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Згідно п. 8.6 Іпотечного договору, відступлення права за цим договором здійснюється іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за кредитним договором.

Як вбачається з вищенаведених норм договору чітко і недвозначно вбачається волевиявлення, тобто згода Іпотекодавців (позивачів по даній справі), на перехід права власності на предмет іпотеки до Іпотекодержателя за одноосібним рішенням Іпотекодержателя, у випадку невиконання Іпотекодавцями (або позичальником) умов кредитного та або іпотечного договорів.

Разом з тим, доказів повного погашення заборгованості ОСОБА_8 або позивачами/ іпотекодавцями, як майновими поручителями, матеріали справи 201/10123/17 та справи 201/5420/20 не містять.

Наведені обставини, також, були встановлені і їм надані правові оцінки в судових рішеннях, які набули законної сили у справах № 201/10123/17 та 201/10117/17.

Таким чином, Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у справі № 201/10123/17 було встановлено порушення зі сторони ТОВ «Кредекс Фінанс» та приватного нотаріуса Дніпровського Зайченко І.А., а саме порушення порядку надсилання Іпотекодержателем до Іпотекодавців та позичальника повідомлення про позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на належне йому нерухоме майно.

Але, судом також було встановлено: 1) факт порушення умов кредитного договору зі сторони позичальника у вигляді неповернення грошових коштів; 2) факт наявності непогашеної заборгованості у позичальника перед ТОВ «Кредекс Фінанс» у розмірі 329 615.87 грн; 3) відсутність доказів, які свідчили б про виконання іпотекодавцями/позивачами своїх зобов`язань по іпотечному договору. Тобто, не виконання позивачами умов іпотечного договору, а саме не погашення заборгованності перед іпотекодержателем, надало іпотекодержателю право щодо переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, без згоди іпотекодавців.

І той факт, що ТОВ «Кредекс Фінанс» було направлено повідомлення до Іпотекодавців про позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на належне йому нерухоме майно з порушенням встановленого порядку, не спростовує факту невиконання Іпотекодавцями умов Іпотечного договору, а також, непогашення заборгованості перед ТОВ «Кредекс Фінанс», що призвело згідно з умовами Іпотечного договору до втрати права власності на нерухоме майно.

Оскільки спірна квартира вибула внаслідок вільного волевиявлення власника Позивачів, яким було укладання Іпотечного договору, то витребування його у позивача - покупця (добросовісного набувача) згідно ст. 388 ЦК України виключається.

Жовтневим районним судом м Дніпропетровська у рішення від 10 грудня 2018р. по справі № 201/10123/17 було встановлено: «…У даній справі, звернення стягнення на квартиру, як предмет іпотеки, шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки іпотекодавці надали іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя…».

Таким чином, суд встановив наявність добровільної згоди позивачів Іпотекодержателю на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним рішенням іпотекодержателя.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця правова норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача є обмеженими й можливі за умови, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19)).

У справі № 645/4220/16-ц (провадження № 61-19921св18) Верховний Суд дійшов висновку про те, що Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною у даному випадку, покладає на добросовісних набувачів індивідуальний та надмірний тягар, що матиме наслідком порушення справедливого балансу і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», №15123/03, §45, ЄСПЛ, 6.12.2007).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99).

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз. 2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою.

Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю інших осіб в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном тощо.

Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Відповідна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16-ц.

До моменту придбання квартири відповідач зробила всі можливі перевірки в державних реєстрах об`єкту нерухомості і мала «правомірні очікування» («законні сподівання») вчиняти певні дії по покупці квартир відповідно до виданих державними органами витягів з державного реєстру прав на нерухоме майно, у відповідача не було жодної підстави вважати ці угоди ризикованими та сумнівними.

Отже, враховуючи докази, які містять матеріали справи, з яких зокрема випливає, що у позивачів була наявна воля на передачу спірного майна до Іпотекодержателя, то такі обставини виключають можливість витребування нерухомого майна від добросовісного набувача відповідача із застосуванням правової конструкції передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, стороною позивачів обрано безпідставне обґрунтування правової позиції, та неналежний спосіб захисту.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.… Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивачів на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення судових витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 11, 15, 16, 18, 203, 204, 205, 215, 319, 321, 330, 387, 388, 526, 530 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 07 грудня 2022 року.

Суддя -