Головуючий у І інстанції Колесник О.М.
Провадження № 22-ц/824/2337/2022 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Гуля В.В., Верланова С.М., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь сплачене страхове відшкодування у розмірі 25 722 грн. 80 коп. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1 762,00 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20.08.2015 року о 18 годині 10 хвилин на перехресті вулиць Російської та Волгодонської в м. Києві водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем „Рено", д.н.з. НОМЕР_1 , не дотримався вимог дорожнього знаку „Дати дорогу" та здійснив зіткнення з автомобілем „БМВ", д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . В свою чергу водій ОСОБА_1 20.08.2015 року о 18 годині 10 хвилин на перехресті вулиць Російської та Волгодонської в м. Києві, керуючи автомобілем „БМВ", д.н.з. НОМЕР_2 , і рухаючись по смузі маршрутних транспортних засобів в межах знаку „В`їзд заборонено", здійснив зіткнення з автомобілем «Рено», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 25.05.2016 року ОСОБА_1 був визнаний винним у вищевказаній ДТП, а провадження у справі щодо нього було закрите у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Відносно ОСОБА_2 адміністративне провадження було закрите у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована, тому потерпіла особа, водій „Рено", д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та заявою про виплату страхового відшкодування.

На підставі звіту №9291 про оцінку матеріального збитку був виданий наказ №7281 від 22.09.2016 року про виплату ОСОБА_2 25 082 грн. 80 коп., що було виконано згідно платіжного доручення №7281рв від 10.10.2016 року. Також позивачем понесені витрати за послуги аварійного комісара з метою визначення матеріального збитку, завданого автомобілю потерпілого, в розмірі 640 грн. відповідно до платіжного доручення №239рв від 19.01.2016 року.

На підставі ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до п. 38.2.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Оскільки ОСОБА_1 , який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль ОСОБА_2 , на час ДТП не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, позивач МТСБУ і просив суд стягнути з нього на свою користь суму сплаченого страхового відшкодування та понесені по справі судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року у задоволенні вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про стягнення 1 762 грн. судового збору відмовлено.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України на його користь 6 000 грн. витрат на правничу допомогу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Стаднюк Ю.М. подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. Також просив стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним по справі судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу.

Обгрунтовуючи скаргу, представник відповідача посилався на те, що оскаржуване рішення суду у своїй мотивувальній частині здебільшого хоч і є задовільним для відповідача, адже фактично встановлює безпідставність заявлених до нього позовних вимог по суті спору, проте воно не може вважатися законним і обґрунтованим, оскільки, як вбачається із резолютивної частини рішення, судом не було ухвалено рішення по суті позовних вимог, і це не є опискою суду, а є цілеспрямованою відмовою суду розглядати позовну вимогу та ухвалювати щодо неї рішення. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що представник позивача у судовому засіданні заявив, що не підтримує позовні вимоги у зв`язку з їх безпідставністю, а тому головуючий суддя зазначив, що суд не буде розглядати позов по суті спору, а вирішить виключно питання щодо розподілу судових витрат. Разом із тим у описовій та мотивувальній частинах повного тексту рішення містяться висновки суду щодо суті заявлених позовних вимог та фактично зазначено про необхідність ухвалення рішення про відмову у позові. Таким чином, суд самоусунувся від вирішення спору по суті, порушивши діюче законодавство.

Незаконним також є і рішення суду в частині відмови у відшкодуванні відповідачу понесених ним по справі судових витрат, оскільки у рішенні взагалі не зазначено мотивів, якими керувався суд, відмовляючи у задоволенні цієї заяви відповідача, що вже є окремою підставою для скасування незаконного та необґрунтованого рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача МТСБУ - адвокат Давиденко О.Л. проти задоволення скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (25 722 грн. 80 коп.), апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.08.2015 року о 18 годині 10 хвилин на перехресті вулиць Російської та Волгодонської в м. Києві водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем „Рено", д.н.з. НОМЕР_1 , не дотримався вимог дорожнього знаку „Дати дорогу" та здійснив зіткнення з автомобілем „БМВ", д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . В свою чергу, водій ОСОБА_1 20.08.2015 року о 18 годині 10 хвилин на перехресті вулиць Російської та Волгодонської в м. Києві, керуючи автомобілем „БМВ", д.н.з. НОМЕР_2 , і рухаючись по смузі маршрутних транспортних засобів в межах знаку „В`їзд заборонено", здійснив зіткнення з автомобілем „Рено", д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження, а на водіїв було складено два протоколи за фактом вчинення кожним з них адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 25.05.2016 року ОСОБА_1 був визнаний винним у даній ДТП, а провадження у справі щодо нього було закрите на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Відносно ОСОБА_2 адміністративне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення згідно п.1 ч.1 ст.247 КУпАП (а.с.5-8, 87-89).

Також встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована, тому водій „Рено", д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.10-11).

На підставі звіту №9291 про оцінку матеріального збитку (а.с.12-24) був виданий наказ №7281 від 22.09.2016 року (а.с.26) про виплату ОСОБА_2 25 082 грн. 80 коп., що було виконано згідно платіжного доручення №7281рв від 10.10.2016 року (а.с.27). Також позивачем понесені витрати за послуги аварійного комісара з метою визначення матеріального збитку, завданого автомобілю потерпілого, в розмірі 640 грн. відповідно до платіжного доручення №239рв від 19.01.2016 року (а.с.28).

Разом з тим, постановою Апеляційного суду м. Києва від 03.08.2016 року постанову Дарницького районного суду м. Києва від 25.05.2016 року в частині визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення та закриття провадження у справі на підставі ст. 247 п. 7 КУпАП скасовано, провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. В решті постанову суду залишено без змін (а.с.90-93).

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 на час виплати МТСБУ ОСОБА_2 страхового відшкодування не був особою, винною у заподіянні шкоди.

Згідно з вимогами ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

При цьому, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 року відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Статтею 6 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За нормою п. 22.1. ст. 22 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пп. 39.1, 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, основним завданням якого є, у тому числі, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Згідно з пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961-IV від 01.07.2004 року МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до п. 38.2.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки в судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено та доведено, що відповідач ОСОБА_1 не є особою, яка спричинила дорожньо-транспортну пригоду, та, відповідно, він не несе відповідальності за завдану ОСОБА_2 матеріальну шкоду, вимоги МТСБУ про відшкодування в порядку регресу за рахунок відповідача сплаченого ОСОБА_2 страхового відшкодування не ґрунтуються на законі та не підлягають до задоволення.

Суд першої інстанції, дійшовши аналогічного висновку, про що зазначено у мотивувальній частині рішення (а.с.153), допустив грубе порушення норм процесуального закону, не вирішивши по суті вимогу позивача про відшкодування шкоди в порядку регресу, обмежившись лише вирішенням питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем. При цьому, суд першої інстанції не відреагував належним чином і на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2021 року (а.с.171-172), якою апеляційний суд справу повернув до Дарницького районного суду м. Києва для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення, оскільки незазначення у резолютивній частині рішення висновків суду першої інстанції щодо заявлених позовних вимог унеможливлювало перевірку законності та обгрунтованості рішення апеляційним судом. Дарницький районний суд м. Києва ухвалою від 08 грудня 2021 року відмовив у прийнятті додаткового рішення, оскільки в судовому засіданні представник позивача не підтримав позовних вимог з підстав відсутності вини відповідача в даній ДТП, тому суд розглянув справу і виніс рішення в частині судових витрат, а підстав для винесення додаткового рішення про стягнення страхового відшкодування суд не знайшов (а.с.175-176).

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно не розглянув по суті позовну вимогу позивача про відшкодування шкоди в порядку регресу, від якої представник позивача в судовому засіданні не відмовлявся і яку не просив залишити без розгляду у встановлений законом спосіб, при цьому суд самоусунувся від виправлення даної помилки і шляхом постановлення по справі додаткового рішення, про що було зазначено в ухвалі Київського апеляційного суду від 12 листопада 2021 року, якою справу було повернуто до суду першої інстанції.

Вищенаведені, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального закону є підставою для скасування рішення суду з постановленням по справі нового рішення, оскільки внаслідок допущених порушень справу судом було вирішено неправильно, з грубим порушенням основного завдання цивільного судочинства, яке полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді і вирішенні цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, від здійснення чого суд першої інстанції незаконно усунувся, зазначивши, що він не розглядатиме позовні вимоги у зв`язку із їх непідтриманням в судовому засіданні представником позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Скасовуючи незаконне рішення суду першої інстанції та ухвалюючи по справі нове рішення, колегія суддів, дослідивши належним чином обставини справи та перевіривши їх наявними у справі належними та допустимими доказами, дійшла висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, зокрема, вини відповідача у дорожньо-транспортній пригоді.

Оскільки у задоволенні позову позивачеві відмовляється, понесені ним по справі судові витрати покладаються на нього і іншою стороною йому не відшкодовуються.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, у задоволенні якої було відмовлено судом без наведення жодних мотивів у судовому рішенні, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства відноситься відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки відповідачем ОСОБА_1 при подачі заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 рокусплачено судовий збір на загальну суму 1 477 грн. 60 коп. (420 грн. 40 коп. + 1057 грн. 20 коп.) (а.с.84, 161), а судове рішення апеляційним судом ухвалено на його користь, сплачений відповідачем судовий збір у вищевказаному розмірі підлягає стягненню на його користь з позивача.

Щодо заяви ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь з МТСБУ витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такої ж думки дотримується Верховний суд у постановах від 13 червня 2018 року по справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року по справі № 361/6253/16-ц.

До заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, подану у встановлений процесуальним законом строк, долучено копію договору про надання правової (правничої) допомоги №1-132 від 17 грудня 2020 року (а.с.131-132), копії квитанцій до прибуткового касового ордеру від 17 грудня 2020 року про сплату ОСОБА_1 3 000,00 грн. та від 02 квітня 2021 року про сплату ОСОБА_1 3 000,00 грн. (а.с.133), а також детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом на виконання Договору про надання правової (правничої) допомоги №1-132 від 17.12.2020 року, у якому зазначено перелік усіх виконаних адвокатом Стаднюком Ю.М. робіт (а.с.134).

Тобто, заявником подано до суду належні та допустимі докази на підтвердження факту понесення ним витрат на надання правничої допомоги.

При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що суду при визначенні розміру компенсації слід ураховувати (а сторонам доводити) співмірність витрат на оплату послуг адвоката із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини іосновоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West AllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи те, що судове рішення апеляційним судом ухвалено на користь відповідача, а останнім по справі понесено судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу, що підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими позивачем, вимога представника відповідача про стягнення цих витрат є законною та обґрунтованою.

Разом із тим, розмір витрат на правничу допомогу, визначений представником відповідача ОСОБА_1 , адвокатом Стаднюком Ю.М. - 6 000 грн., хоча і є документально обґрунтованим, однак не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та становить надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Отже, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, зважаючи на заяву представника позивача про зменшення розміру витрат, понесених відповідачем на правову допомогу (а.с.144-145), апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір цих витрат та стягнути з позивача на користь відповідача 4 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, задовольнивши, таким чином, заяву відповідача про розподіл судових витрат частково.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу - відмовити у повному обсязі.

Заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат - задовольнити частково.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 1 477 грн. 60 коп. та витрат за надану правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: