Справа № 481/84/22
Провадж.№ 2/481/117/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2022 р. м. Новий Буг

Новобузький районний суд Миколаївської області в складі:головуючої судді Ціпивко І.І., з участю секретаря судового засідання Асмолової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Новий Буг цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новобузького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа Миколаївська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, про зняття заборони відчуження,

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, якою просить скасувати та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 8568282, який зареєстровано 23.03.2009 року реєстратором: Миколаївська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження: постанова 11936264 від 20.03.2009 року Відділу ДВС Новобузького РУЮ, об`єкт обтяження: все майно ОСОБА_2 (код: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , заявник: Відділ державної виконавчої служби Новобузького районного управління юстиції).

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що їй із відповідного Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стало відомо про існування арешту нерухомого майна. Тому вона звернулася до відповідача із заявою про зняття арешту із її майна. Від державного виконавця їй стало відомо, що на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 11936264 з примусового виконання судового наказу Центрального районного суду м.Миколаєва № 2н-2745/09 від 19.02.2009 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЗАТ «УМЗ» боргу та штрафу у розмірі 1083,85 грн. та судові витрати у розмірі 40,50 грн. Виконавче провадження завершене 30.03.2009 року в порядку ЗУ «Про виконавче провадження». Надати більш вичерпну інформацію та вирішити питання щодо зняття арештів з майна боржника не виявляється можливим, оскільки виконавче провадження знищено. Тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 19 січня 2022 року головуючим суддею у справі визначено суддю Ціпивко І.І.

Ухвалою судді Новобузького районного суду Миколаївської області Ціпивко І.І. від 20 січня 2022 року, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

Позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач Новобузький районний відділ Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився.

Третя особа Миколаївська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України у судове засідання не з`явився.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, не надходило.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Оцінивши належність, допустимість, а також достатність наявних у справі доказів, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи те, що чинним законодавством України не передбачено іншого порядку захисту прав позивача за даних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі, зважаючи на таке.

Відповідно до статті1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIVв редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11Закону №606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною першою статті 57 Закону № 606-XIVпередбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Випадки, коли виконавче провадження підлягає закінченню передбачені ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час завершення виконавчого провадження). Вказана стаття містить вичерпний перелік підстав для вчинення відповідної процесуальної дії державного виконавця.

У відповідності до вимог статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ч. 4, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (чинний на час звернення з скаргою до суду) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448 ЦПК України).

Отже, сторони виконавчого провадження в порядку цивільного судочинства мають право звернутися зі скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Такі рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішенняможуть бути оскаржені сторонами до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Таким чином, нормами ЦПК України, а саме розділом V11 ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження» чітко врегульовано питання щодо оскарження дій державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, сторонами виконавчого провадження, якщо вони вважають, що його рішенням, дією або бездіяльністю порушено їх права чи свободи.

Відповідно до матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернулася з позовом до Новобузького районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття заборони відчуження.

Як на підставу позову посилається на те, що листом № 13/20.4-36 від 04.01.2022 року відділ ДВС повідомив, що в провадженні відділу на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 11936264 з примусового виконання судового наказу Центрального районного суду м.Миколаєва № 2н-2745/09 від 19.02.2009 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЗАТ «УМЗ» боргу та штрафу у розмірі 1083,85 грн. та судові витрати у розмірі 40,50 грн. Виконавче провадження завершене 30.03.2009 року в порядку Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи, що строк зберігання матеріалів виконавчих проваджень складає 3 роки, наведене вище виконавче провадження знищено. Листом Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) повідомило, що підстави для зняття арешту з майна боржника, визначені ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» по виконавчому провадженню відсутні. Тому, посилаючись на те, що виконавче провадження знищено у зв`язку з його завершенням та закінченням строків зберігання, але арешт з майна боржника не знято, будь-які виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 відсутні, просила зняти арешт та заборону відчуження з майна, який накладений при здійсненні державними виконавцями процесуальних дій в межах виконавчого провадження №11936264.

Отже, з аналізу тексту позову ОСОБА_1 убачається, що вонафактично не згідна з діями державного виконавця щодо винесення постанови про завершення виконавчого провадження № 11936264 в частині не вирішення державним виконавцем питання щодо зняття арешту з майна, який було накладено в межах зазначеного виконавчого провадження.

Тобто фактично позивач не згідна з процесуальними діями державного виконавця під час виконання судового рішення, а її звернення до суду направлене на оскарження дій державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, як сторони виконавчого провадження, яка вважає, що діями та рішенням державного виконавця порушено її права та свободи.

Не вбачається зі змісту прозову також спору між сторонами про право власності (володіння, користування розпорядження) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, не містить позов і матеріально-правових вимог до відповідача.

Отже, позивач є боржником та стороною виконавчого провадження. У пункті 24 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності. Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Зазначене свідчить про те, що нормами ЦПК України передбачено звернення до суду особи за захистом своїх прав у порядку судового контролю саме зі скаргою на дії державного виконавця за правилами розділу VІІ ЦПК України, а не з позовом. При цьому законодавством не передбачено можливості звернення до суду з позовом, а не зі скаргою на дії державного виконавця, з тих підстав, що особа звертається до суду уже після закінчення виконавчого провадження. Навіть у разі знищення виконавчих проваджень, ОСОБА_1 не позбавлена можливості звертатися з вимогами про його відновлення, а після цього з оскарженням дій державних виконавців за правилами розділу VІІ ЦПК України.

Заявлені позивачем вимоги не можуть розглядатися у позовному провадженні з огляду і на те, що у такому випадку позивачка одночасно має бути й відповідачем, так як її майно арештовано державним виконавцем і вона є боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статей 42, 48,175,447 ЦПК України.

За такого, оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду не зі скаргою на дії державного виконавця, а з позовом, її звернення у такому вигляді не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки арешт був накладений на майно ОСОБА_4 як боржника у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання виконавчого документа, а тому вона не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), постанові від 29 липня 2020 року в справі № 161/3171/19 (провадження № 61-2484св20), ухваленій Верховним Судом у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, постанові від 20 січня 2021 року в справі № 157/298/19 (провадження № 61-20261св19), ухваленій Верховним Судом у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Керуючись ст.255, суд, -

постановив:

провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Новобузького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа Миколаївська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, про зняття заборони відчуження, закрити.

Роз`яснити позивачу її право на звернення до суду за захистом своїх прав в порядку скарги на дії державного виконавця.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 16.05.2022 року.

Суддя І.І. Ціпивко