ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/1224/22 Номер провадження 22-ц/814/1868/22Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О.С. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника позивача, Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 травня 2022 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У лютому 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» в особі уповноваженого представника (далі по тексту Банк, АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду із вказаним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 20.03.2007, що утворилась станом на 27.01.2022 у сумі 36 270,80 грн, з якої: 30 450,39 грн заборгованість за тілом кредиту; 5 820,41 грн заборгованість за простроченими відсотками; а також прохав стягнути судовий збір у сумі 2 481,00 грн за подачу позову до суду.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 20.03.2007. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, та своїм підписом в анкеті-заяві підтвердила свою згоду на те, що ця заява, разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між ними Договір про надання банківських послуг. Банком на підставі вказаного договору було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який у подальшому було збільшено до 35 000 грн, а відповідачу надано у користування кредитну карту. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту.

Проте, відповідач не надала своєчасно кошти для погашення заборгованості за зобов`язанням, у зв`язку із чим станом на 27.01.2022 утворилась заборгованість у сумі 36 270,80 грн, з якої: 30 450,39 грн заборгованість за тілом кредиту (в тому числі простроченим); 5 820,41 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 травня 2022 року позовні вимоги частково:

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за тілом за кредитним договором № б/н від 20.03.2007 у розмірі 30 450,39 грн та 2 082,87 грн судового збору (пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

В решті вимог відмовлено (в частині вимог про стягнення прострочених відсотків у сумі 5 820,41 грн).

короткого змісту вимог апеляційної скарги;

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» прохали рішення місцевого суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог із стягнення заборгованості за відсотками та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Скаржник вважає, що рішення в оскаржуваній частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, винесеним з порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводить, що відповідач, підписавши анкету-заяву своїм підписом засвідчила, що ця анкета-заява разом із Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Такий договір є договором приєднання, укладений відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, та, посилаючись на правові висновки Верховного Суд, викладені у постанові від 08.07.2019 у справі № 923/760/18, від 11.09.2019 у справі № 642/5533/15ц, від 19.09.2019 у справі № 127/7543/17, від 23.12.2019 у справі № 375/250/18, вказував, що жодного підпису позичальника під публічно розміщеними Умовами та Правилами надання банківських послуг закон не вимагає.

Наголошував, що в заяві, підписаній відповідачем, зазначена базова процентна ставка 1,9% на місяць, а отже, умови щодо сплати відсотків за користування кредитом є узгодженими та заборгованість за відсотками підлягала стягненню. Кредитний договір за своєю суттю є оплатним договором, а надання безпроцентних кредитів забороняється Законом України «Про банки та банківську діяльність».

Заперечував проти застосування до спірних правовідносин правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 справа №342/180/17-ц, оскільки вважає, що в зазначеній справі інші обставини, зокрема висновки суду ґрунтувались на можливості Банку надати будь-яку редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, на спростуванні позичальником факту ознайомлення його з умовами кредитування, а також на відсутності доказів повідомлення відповідача про умови кредитування.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що до позову долучені Умови та Правила надання банківських послуг в редакції, що діяла на момент підписання позичальником анкети-заяви та копію наказу про їх затвердження Банком.

Відповідач, в свою чергу, не надав суду жодних доказів, що надані до позову Умови та Правила надання банківських послуг викладені не в тій редакції, яка діяла станом на час підписання ним анкети-заяви, та не спростував розмір наявної заборгованості.

Посилаючись на постанови Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 755/7704/15-ц, від 26.09.2018 у справі № 159/2146/15-ц, від 22.07.2020 у справі № 189/2109/18, вказував, що у випадку незгоди з розрахунком заборгованості, суд повинен був зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до апеляційного суду не надходив.

Поштова кореспонденція, направлена на адресу реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , повертається до суду без вручення з причини «відсутність адресату».

Згідно з ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, вважається, що відповідач належним чином повідомлений про наявність судового провадження.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що 20.03.2007 ОСОБА_1 підписала Заяву б/н, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 35 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 21).

За змістом цієї Заяви ОСОБА_1 , ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПиватБанка, прохала відкрити їй рахунок та надати їй послуги, а саме встановити кредитний ліміт у сумі 1 700 грн, кредитна карта «Універсальна», «55 днів льготного періоду», валюта UAN, номер платіжної карти № НОМЕР_1 . Зазначено, що вона ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг , а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді; своїм підписом підтверджує факт отримання інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження.

Позивачем до позовної заяви додано Довідку про видачу позичальнику наступних кредитних карт: НОМЕР_1 строком дії до 01/08, НОМЕР_2 строком дії до 01/12, НОМЕР_3 строком дії до 08/15, НОМЕР_4 строком дії до 04/18, НОМЕР_5 строком дії до 04/22 (а.с. 28). Під перевипуском карт розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого позичальнику карткового рахунку.

За змістом Заяви позичальника зазначено, що Банк має право в любий момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт.

Також, до позовної заяви додано Довідку про зміну умов кредитування, відповідно до якої вбачаються операції банку по зменшенню/збільшенню кредитного ліміту по рахунку відповідача та встановлення максимального його розміру у сумі 35 000 грн. (а.с. 19-20)

З виписки по рахунку вбачається активне користування позичальником кредитними коштами.

Згідно з розрахунком заборгованості станом на 27.01.2022 утворилась заборгованість в сумі 36 270,80 грн, яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 30 450,39 грн; заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 5 820,41 грн.

Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19), суд першої інстанції дійшов висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погодився із тим, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, місцевий суд дійшов висновку, що стягнення з відповідача на користь позивача непогашеного тіла кредиту в розмірі 30 450 грн.

В зазначеній частині рішення місцевого суду не оскаржується скаржником та не є предметом апеляційного перегляду.

Відмовляючи у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, місцевий установив, що у заяві позичальника процентна ставка не зазначена, та дійшов висновку про те, що сторони не узгодили розмір відсоткової ставки, а надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг «ПриватБанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових Умов та Правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Апеляційний суд вважає, що висновки місцевого суду про те, що в анкеті-заяві позичальника від 05.06.2007 процентна ставка не зазначена, - не відповідають фактичним обставинам справи.

У Заяві позичальника від 05.06.2007, яка підписана обома сторонами, сторони у згодили розмір базової відсоткової ставки 1,9% на місяць.

Місцевий суд належним чином не дослідив заяву позичальнику, за таких обставин, висновок про неузгодження між сторонами розміру відсоткової ставки за користування кредитом, не відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження.

Щодо стягнення відсотків за користування кредитом.

Позивач вказував, що станом на 27.01.2022 наявна заборгованість за кредитом у загальному розмірі 36 270,80 грн, яка складається із:

30 450,39 грн - заборгованості за тілом кредиту (в тому числі простроченим)

5 820,41 грн - заборгованості за простроченими відсотками.

На підтвердження наявності заборгованості до позовної заяви надано розрахунок заборгованості (а.с. 3-17) та виписку по рахунку (а.с. 41-57).

З виписки по рахунку та розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 02.04.2016 позивач погасила заборгованість, однак з 03.04.2016 по 27.01.2022 почала рахуватись заборгованість по кредиту.

Фактично АТ КБ «ПриватБанк» заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за відсотками, нарахованим за період з 03.04.2016 по 27.01.2022 в загальному розмірі 5 820,41 грн.

За вказаний період відсотки нараховувались банком з 03.04.2016 по 31.07.2020 у розмірі 3,5% на місяць, а з 01.08.2020 по 27.01.2022 3,4% на місяць, тобто у підвищеному розмірі, ніж узгоджено у Заяві позичальника від 05.06.2007, що суперечить домовленості сторін про 1,9% на місяць.

З урахуванням проведеного судом розрахунку по сплаченим відсоткам вбачається переплата 9 773,20 грн із розрахунку: 30 450,39 грн х 1,9% / 30 днів х 2 126 дні 50 773,63 грн

де:

30 450,39 грн - заборгованість по кредиту в періоді, за користування яким піддягають стягненню проценти;

1,9% - базова процентна ставка, узгоджена сторонами;

2 126 дні - кількість днів у періоді з 03.04.2016 по 27.01.2022

50 773,63 грн - розмір грошових коштів, зарахованих Банком в рахунок погашення заборгованості за відсотками згідно із випискою та розрахунком заборгованості: 223,20+226,21+291,26+293,21+308,66+313,36+288,90+313,45+308,20+322,16+305,18+316,18+318,33+309,68+319,74+312,28+319,23+296,24+188,16+276,21+297,59+307,46+298,68+384,77+467,39+624,19+705,06+665,84+838,72+890,23+868,79+1059,43+1176,58+1244,56+1194,65+1213,82+1251,95+1248,09+1373,89+1286,50+1304,14+1269,57+1193,64+1275,23+1202,34+1282,15+1187,72+1225,90+1183,87+1196,89+1218,19+1169,83+1162,98+1153,96+1025,36+1104,45+1072,80+1067,26+1021,20+1055,24+1055,24+1021,20+1055,24+1021,20.

За аналогічних обставин Верховним Судом у постанові від 24.06.2021 у справі № 369/6441/20 наведено розрахунок відсотків за базовою процентною ставкою, що була узгоджена сторонами, встановивши, що банком нараховувались відсотки у збільшеному розмірі згідно з розрахунком.

Таким чином, заявлені Банком до стягнення у даній справі відсотки за користування кредитними коштами у сумі 5 820,41 грн стягненню не підлягають.

Суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків, однак з невірних мотивів, без надання належної оцінки зібраним у справі доказам, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови.

Доказами у справі не підтверджено, що сторони погодили відсоткові ставки за користування кредитом у завищеному розмірі 3,5% та 3,4% на місяць, ніж передбачено у заяві позичальника (1,9%). Не міститься таких умов про відсотки і в доданих до позовної заяви Умовах та Правилах надання банківських послуг, а «Тарифи», на які посилався Банк у позовній заяві, як невід`ємну частину договору, взагалі відсутні в матеріалах справи. Саме на позивача покладається обов`язок довести належними доказами, що сторони узгодили, у даному випадку, умови по такому розміру відсотків, з урахуванням яких суд має оцінити наданий позивачем розрахунок заборгованості та встановити доведеними позовні вимоги в частині стягнення з позичальника відсотків.

Разом із тим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного між сторонами договору, і що в даному випадку неможливо застосувати до правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦПК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17-ц.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність застосування позиції Великої Палати Верховного Суду через відмінність фактичних обставин справ з огляду на те, що в межах даного спору позивачем додана до позову конкретна редакція Умов та Правил надання банківських послуг, що діяла на момент підписання відповідачем анкети-заяви та долучений наказ про їх затвердження банком, а також те, що відповідач не надавав жодних заперечень щодо відповідності Умов та Правил надання банківських послуг, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Зі змісту доданого до позову Наказу шаблону № 906 С-169 від 23.08.2006 «Про внесення змін в договірну базу по платіжним картам, договірну базу по споживчому кредитуванню та в депозитні договори» (в частині погашення заборгованості за рахунок депозитів)» вбачається, що наказом Наказом № С-89 від 24.05.2005 була затверджена спрощена форма Договору про надання банківських послуг для продуктів, що мають схожі умови обслуговування, яка передбачає підписання клієнтом Заяви про надання банківських послуг (змінна частина Договору), в якій клієнт вказує, що ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг які, в свою чергу, складають базис сталу частину Договору, але не підписуються клієнтом.

З тексту доданих до позовної заяви Умов та Правил надання банківських послуг не можливо ідентифікувати період їх дії та затвердження конкретним наказом, разом із тим в тексті Заяви позичальника також не зазначено про його ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг в конкретно затвердженій редакції.

У Заяві позичальника міститься текст про те, що Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи були надані йому на ознайомлення (без зазначення конкретної редакції наказу, яким вони затверджені), однак не вказано, що вони є невід`ємною частиною укладеного між ними договору та складають між ними договір про надання банківських послуг.

Відсутність заперечень відповідача з цього приводу не звільняє Банк, як позивача, від обов`язку доводити належними та достатніми доказами ті обставини, на які він посилається, як на підстави своїх вимог.

Доводи скаржника про те, що законом не вимагається підпису позичальника під публічно розміщеними Умовами та Правилами, якщо договір укладається за формою договору приєднання, з посиланням на постанови Верховного Суду № 923/760/18 від 08.07.2019, № 642/5533/15ц від 11.09.2019, № 127/7543/17 від 19.09.2019, № 375/250/18 від 19.09.2019, не спростовують встановлених у даній справі фактів про те, що в матеріалах справи відсутні докази про узгодження між сторонами застосування підвищених відсоткових ставок у розмірі 3,5% та 3,4% на місяць, а також факту відсутності у підписаній сторонами Заяві позичальника відомостей про приєднання позичальника до конкретно запропонованій йому редакції Умов, та що вони складають невід`ємну частину укладеного між ними договору. Як встановлено судом, у даній справі не міститься таких умов про відсотки і в доданих до позовної заяви Умовах та Правилах надання банківських послуг, а такий документ, як «Тарифи», взагалі відсутній в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на постанови Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 755/7704/15-ц, від 26.09.2018 у справі № 159/2146/15-ц, від 22.07.2020 у справі № 189/2109/18 щодо ненаведення судом першої інстанції власного розрахунку відсотків, не свідчить про порушення норм процесуального права, оскільки суд відмовив у стягненні відсотків не з підстави незгоди із наданим банком розрахунком заборгованості, а з підстави того, що вважав неузгодженою між сторонами умови щодо розміру відсотків за користування кредитом.

Апеляційним судом спростовано цей помилковий висновок суду першої інстанції та наведено власний розрахунок відсотків за процентною ставкою у розмірі 1,9% на місяць, що зазначена у підписаній сторонами Заяві позичальника, однак у зв`язку з тим, що за результатом проведеного судом розрахунку встановлена переплата за відсотками з урахуванням списання банком відсотків за збільшеними відсотковими ставками, які не були узгоджені, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з частині мотивів відмови у стягненні відсотків у сумі 5 820,41 грн.

Таким чином, з урахуванням викладеного, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, серед іншого, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи те, що суд першої інстанції вірно відмовив у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, однак мотиви відмови, наведені у мотивувальній частині є невірними, тому рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши мотиви відмови згідно висновків апеляційного суду даної постанови.

В частині розподілу витрат з відшкодування позивачу судового збору за подачу позову до суду рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, оскільки здійснений судом першої інстанції розподіл судового збору є вірним пропорційно розміру задоволених позовних вимогам та відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Щодо розподілу витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки фактично рішення суду першої інстанції змінено лише в частині мотивів відмови у стягненні відсотків, пропорційність задоволених позовних вимог не змінена, підстави для відшкодування витрат скаржника зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, відсутні.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, ч. 4 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача, Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», - задовольнити частково.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 травня 2022 року змінити в частині мотивів відмови у стягненні відсотків, виклавши їх відповідно до мотивувальної частини даної постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль