Справа № 369/3750/20
Провадження № 2/369/340/22
РІШЕННЯ

Іменем України

07.11.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Волчка А.Я.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві,в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Міністерство юстиції України в особі Департаменту міжнародного права, служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації про негайне повернення малолітньої дитини до країни постійного проживання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим що, 15 жовтня 2013 року у місті Лас-Вегас, штат Невада, Сполучені Штати Америки між Позивачем та громадянкою України ОСОБА_2 (надалі - «Відповідач») було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у Позивача та Відповідача народилася дочка - ОСОБА_4 (надалі - «Донька»), що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 16 липня 2014 року Управлінням реєстрації цивільного стану, Великобританія, реєстраційний запис № 288.

В подальшому сімейне життя Позивача та Відповідача не склалося. Подружжя не знаходило спільної мови у спілкуванні та подружньому житті, Відповідач поводила себе емоційно нестабільно, виявляла агресію, її поведінка свідчила про наявність психічних розладів, які загрожували фізичному та психічному здоров`ю не тільки Позивача, але й і Доньки. У зв`язку з чим у 2015 році сторони перестали проживати однією сім`єю.

13 вересня 2017 року шлюб між Позивачем та Відповідачем було припинено шляхом його розірвання рішенням Сімейного суду міста Ватфорд, Великобританія від 14 січня 2016 року.

07 травня 2015 року Службою підтримки дітей, Великобританія було винесено рішення щодо сплати аліментів на утримання Доньки та зобов`язано Позивача сплачувати 165 фунтів стерлінгів щотижня на утримання Доньки.

Позивач належним чином виконував покладені на нього обов`язки зі сплати аліментів до моменту блокування відповідного банківського рахунку Відповідача у зв`язку з викраденням нею Доньки у лютому 2017 року, що підтверджується відповідними банківськими документами.

22 жовтня 2015 року Сімейним судом міста Ватфорд, Великобританія було винесено рішення щодо питань опіки над Донькою.

Вказаним рішенням суду було затверджено угоду сторін та, зокрема: 1) заборонено Відповідачу використовувати будь-які загрозливі та образливі слова в адресу Позивача чи його сім`ї особисто чи будь-яким іншим способом; 2) заборонено Відповідачу спілкуватися з Позивачем, окрім як стосовно Доньки; 3) визначено місце проживання Доньки з Відповідачем; 4) визначено графік побачень Позивача та Доньки: 5) визначено, що Донька може виїхати за межі Великобританії в країни Європейського Союзу з одним із батьків винятково за наявності письмової згоди на такий виїзд іншого з батьків чи за рішенням суду.

З пункті 10 цього рішення суд зазначив, що до вересня 2019 року сторонам забороняється вивозити Доньку із Великобританії без письмової згоди іншої сторони або рішення суду. У прикінцевих положеннях рішення зазначено, що вивезення дитини із Великобританії без дозволу суду може вважатися злочином згідно із Законом про викрадення дитини від 1984 року.

09 лютого 2017 року Сімейним судом міста Ватфорд, Великобританія було винесено нове рішення щодо питань опіки над Донькою.

Вказаним рішенням суду було затверджено угоду сторін та, зокрема: 1) заборонено сторонам обмовляти один одного при Доньці; 2) надано дозволи обом батькам на короткотривалі канікули з Донькою; 3) змінено графік побачень Позивача з Донькою та 4) визначено приблизну дату остаточного слухання по справі.

17 лютого 2017 року, в порушення рішення Сімейного суду міста Ватфорд, Великобританія та в порушення сімейного законодавства Великобританії, без згоди Позивача та без відповідного рішення суду, Відповідач протиправно вивезла Доньку до України, чим вчинила кримінальне правопорушення за законодавством Великобританії.

20 березня 2017 року Верховним судом Англії та Уельсу було винесено рішення за фактом протиправного вивезення Відповідачем Доньки з Великобританії.

Вказаним рішенням суду було встановлено, що Донька була протиправно вивезена за межі Великобританії, та визначено, що: 1) Донька перебуває під опікою Верховного суду Англії та Уельсу та має бути повернута до Великобританії; 2) Відповідач зобов`язана повернути Доньку до Великобританії до 11:59 27 березня 2017 року; 3) Відповідач попереджається про кримінальну відповідальність за невиконання вимог такого рішення суду.

Проте Відповідачем зазначене рішення Верховного суду Англії та Уельсу виконано не було, Донька не була повернута до Великобританії ні до 27 березня 2017 року, ні пізніше.

Окрім цього, 20 березня 2017 року суддя Верховного суду Англії та Уельсу звернувся з заявою до головного Констебля поліції Гартфордширу щодо факту викрадення Відповідачем Доньки з Великобританії.

12 квітня 2017 року Верховним судом Англії та Уельсу було винесено рішення за фактами протиправного вивезення Відповідачем Доньки з Великобританії та невиконання Відповідачем рішення суду від 20 березня 2017 року.

Вказаним рішенням суду було повторно встановлено, що Донька була протиправно вивезена за межі Великобританії, та визначено, що Донька перебуває під опікою Верховного суду Англії та Уельсу та має бути повернута до Великобританії. Окрім цього, суд звернувся до Головного Констебля поліції Гартфордширу з проханням вжити всіх необхідних заходів задля розслідування справи щодо викрадення Доньки Відповідачем та домогтися видачі Інтерполом "Жовтого" повідомлення про розшук.

31 травня 2017 року Королівською службою кримінального переслідування по Темзі та Чілтерну було висунуто Відповідачу звинувачення у викрадені дитини, що підтверджується електронним листом старшого королівського прокурора М. Томсона від 19 червня 2017 року.

В цьому ж листі М. Томсон повідомляє, що поліцією було надано документи на отримання Європейського ордеру на арешт Відповідача.

01 серпня 2019 року електронним листом Констебля кримінальної поліції Гертфордширського місцевого відділу боротьби зі злочинністю Кріса Голдінга Позивача було повідомлено, що Відповідач була оголошена у розшук в країнах Європейського Союзу

07 вересня 2019 року Відповідач була затримана в м. Париж, Франція та залишається під вартою в м. Париж, Франція до цього часу. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, електронними листами Констебля кримінальної поліції Гертфордширського місцевого відділу боротьби зі злочинністю Кріса Голдінга до Позивача від 25 вересня 2019 року та від 23 листопада 2019 року.

25 лютого 2017 року Позивачем було подано заяву про правову допомогу у поверненні викраденої Доньки до Міжнародної організації по викраденню дітей, що підтверджується відповідним листом вказаної організації до Позивача від 10 березня 2017 року.

У листі, зокрема, Позивач повідомляється про подання вказаною організацією відповідної заяви про повернення Доньки в Центральний орган України для початку процедури повернення Доньки.

20 квітня 2017 року Позивач звернувся до ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області з заявою про проведення оперативно-розшукових заходів щодо встановлення місцезнаходження Доньки, що підтверджується листом ГУ НП в Дніпропетровській області від 21 квітня 2017 року.

11 травня 2017 року листом Амур-Нижньодніпровського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області Позивача було повідомлено, що Відповідач разом з донькою мешкають за адресою: АДРЕСА_1 .

4 червня 2017 року Позивач звернувся до Міністерства юстиції України з метою перевірки статусу справи про повернення Доньки до Великобританії. Листом від 20 липня 2017 року Позивача було повідомлено, що Міністерству юстиції України не здалося зв`язатися з Відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з чим було доручено органам Національної поліції здійснити заходи щодо встановлення місця проживання та умов проживання Доньки.

23 вересня 2019 року Позивач звернувся до Києво-Святошинського Відділу поліції ГУ НП в Київській області з заявою про встановлення місця перебування Доньки.

11 жовтня 2019 року листом Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області Позивача було повідомлено, що станом на дату надання відповіді Донька проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом зі своїм дядьком ОСОБА_6 , який здійснює за нею догляд.

08 жовтня 2019 року Позивач звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області з заявою про встановлення місця проживання малолітньої дитини та повернення її батькові.

23 жовтня 2019 року листом Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Позивача було повідомлено, що за результатами здійснених заходів було встановлено, що Відповідач перебуває у Франції та не здійснює догляд за Донькою. Остання ж проживає разом з її дядьком.

Підсумовуючи викладене, позивач стверджував що 17 лютого 2017року Відповідач протиправно, в порушення рішення Сімейного суду м. Ватфорд, Великобританія від 22 жовтня 2015 року, без згоди Позивача вивезла Доньку з Великобританії до України, чим здійснила викрадення дитини;

За фактом таких дій 31 травня 2017 року Королівською службою кримінального переслідування по Темзі та Чілтерну було висунуто Відповідачу звинувачення у викрадені дитини. 07 вересня 2019 року Відповідач була затримана в м. Париж, Франція та залишається під вартою в м. Париж, Франція до цього часу.

Позивач впродовж 2017-2020 років здійснює всі можливі заходи задля повернення Доньки в Великобританію, зокрема у лютому 2017 року звернувся по допомогу до Міністерства юстиції України в рамках Конвенції. Проте Донька досі перебуває в Україні, а жодних рішень з цього приводу прийнято не було.

Наразі Відповідач перебуває під арештом в м. Париж, Франція та не здійснює догляду за Донькою. Донька фактично проживає разом зі своїм дядьком ОСОБА_6 , який незаконно обмежує доступ Позивача до Доньки, чим порушує законні права та інтереси останніх.

Тому позивач просив суд прийняти рішення про негайне повернення ОСОБА_4 (громадянки Великобританії, ІНФОРМАЦІЯ_3 ) до Великобританії під опіку її батька ОСОБА_1 (громадянина Великобританії, ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 18 липня 2011 року та дійсний до 18 липня 2021 року).

Ухвалою суду від 22.06.2020 року (головуюча суддя Пінкевич Н.С.) відкрито провадження в справі та визначено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження.

22.10.2020 року відповідачем подано до суду відзив, згідно якого було зазначено що відповідно до статті 3 Нью-Йоркської конвенції від 20 листопада 1989 року, обставини повинні бути оцінені з урахуванням найкращих інтересів дитини. Мотивація, яка використовується у Нойлінгера і в Рабата, інтерпретується як така, що пропонує цей критерій "найкращих інтересів дитини" обов`язково застосовувати судами, як необхідний, при розгляді запиту про повернення відповідно до Конвенції.

"Серйозний ризик", як причина відмови у поверненні, має бути врахований судом з урахуванням прав дитини відповідно до ст. 8 Конвенції.

Окрім "серйозного ризику" як причини відмови у поверненні, Європейський суд враховує ризик порушення прав дитини на приватне та сімейне життя (стаття 8 ЄСПЛ).

Дитина позивача та відповідача народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у Великобританії. З 15 березня 2015 року відповідач з донькою мешкали поза домом позивача. Позивач мав лише права доступу до дитини. Рішенням від 27 серпня 2015 року Сімейний суд Уотфорда визначив місце проживання дитини з відповідачем, надавши позивачу право відвідувати дитину від однієї до двох годин, двічі на тиждень, у громадських місцях та у присутності сторонньої особи.

З моменту виїзду з Великобританії, з лютого 2017 року, дитина завжди жила в Україні. .Батько, відвідуючи України 4 рази, ніколи не шукав контакту з дитиною і припинив , виплачувати аліменти на дитину, як тільки відповідач з дитиною залишили країну. Батько дитини схильний до домашнього насилля в сім`ї, що є частиною психічного насилля по відношенню до дитини, від якого вона маж бути відмежована, що і стало підставою для повернення відповідача до України разом з дитиною.

Донька як така ОСОБА_1 , не цікавить, оскільки він з лютого 2017 року не сплачує аліменти на утримання дитини. Мирним шляхом він відмовився вирішувати спір. Тому, відповідач переконана, що він діє не в інтересах дитини, а виключно з особистої помсти мені, щоб покарати її.

Дитина більшу частину свого життя (3 поки та 8 місяців) проживає на території України. Сьогодні вона успішно інтегрована е ньому середовищі та виховується подалі від конфліктів між батьками. Враховуючи вік ОСОБА_4 6 років і 3 місяців, зміна місця проживання дитини позбавить дитину єдиної особи, яку вона знає, - матері. Ці обставини безперечно суперечать інтересам дитини і піддають її серйозним ризикам психологічних наслідків.

Тому відповідача просила відмовити у вимогах позову в повному обсязі.

Третьою особою Міністерством юстиції України подано до суду письмові пояснення згідно яких, третя особа просила винести справедливе, законне та обґрунтоване рішення.

Ухвалою суду від 22.10.2020 року головуюча суддя Пінкевич Н.С.) закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

04.12.2020 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, згідно якого наведень спростування твердження відзиву відповідача та підтримання вимог позову. Крім того зазначено що повернення доньки позивача та відповідача на постійне проживання до Великобританії є запорукою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема, забезпечення якісного рівня освіти, охорони здоров`я, соціальної комунікації, житлових умов та загального рівня життя, що є запорукою кращого майбутнього дитини.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2020 року, дана справа передана в провадження судді Волчка А.Я.

Ухвалою суду від 23.12.2020 року (головуючий суддя Волчко А.Я.) прийнято до розгляду цивільну справу.

Представник позивача подав до суду заяву, згідно якої просив здійснити розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, просили вимоги позову задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив відмовити у вимогах позову в повному обсязі.

Від Служби у справах дітей Бучанської районної державної адміністрації Київської області на адресу суду надійшов лист, згідно якого служба у справах дітей Бучанської районної державної адміністрації просила вирішити питання у відповідності до вимог чинного законодавства, та розглянути справу за їх відсутності.

Від Міністерства юстиції України до суду надійшло клопотання про прийняття справедливого, законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи проводити за відсутності особи, яка діє від імені Міністерства юстиції України.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази у справі, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбу з 15 жовтня 2013 року, який був укладений в Лас Вегасі, штат Невада, США.

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_4 , яка є громадянкою Великої Британії, що підтверджується копією її паспорта, та громадянкою України, що підтверджується довідкою Посольства України у Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії № 6124-КВ-536-121 від 13 серпня 2015 року.

ОСОБА_1 має подвійне громадянство, а саме громадянство Великої Британії, що підтверджується копією його паспорту НОМЕР_2 від 18.07.2011 року, та громадянство України, що підтверджується відповіддю Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 30.11.2018 року та Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області від 16.11.2018 року.

Таким чином судом встановлено що згідно довідки про реєстрацію особи громадянином України № 6124КВ-536-121 від 13 серпня 2015 року виданої Посольством України у Сполученому Королівстві Великої Британії і Північної Ірландії, підтверджено що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована громадянкою України.

Факт набуття громадянства ОСОБА_4 також підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон та карткою платника податків виданої Києво-Святошинською ДПІ Києво-Управління ГУ ДФС у Київській області.

Станом на момент розгляду справи в суді встановлено що ОСОБА_2 з малолітньою дочкою ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Розпорядженням голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 958 від 29.12.2018 затверджено висновок служби у справах дітей та сім`ї щодо підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для її тимчасового виїзду за межі України.

Розпорядженням голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 959 від 29.12.2018 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 » визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із матір`ю гр. ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

29 грудня 2018 року органом опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області складено висновок № Х.137769.3232.2 щодо визначення доцільності позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно висновку судового експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС від 28.05.2020 року № СЕ-19-20/10305-ПС зазначено наступне:

Наявність впливу оцінки сімейної ситуації дитиною з боку референтних осіб (дорослих, які приймають участь в її вихованні) зумовлюється віковими особливостями розвитку дитини і є природньою.

ОСОБА_4 характеризується такими індивідуально-психологічними особливостями: довільна та мимовільна увага дитини в межах вікової норми, добре розвинуте мовлення у відповідності до її вікових особливостей, наявні елементарні образні уявлення про навколишній світ і логічні зв`язки між об`єктами світу, дитина здатна до роздумів, логічно і граматично правильно виражає свою думку, рівень сформованості узагальнення, понятійного розвитку відповідає віковим нормам; рівень тривожності, емоційної пристосованості та адаптованості до життєвих ситуацій - в межах норми, не виявлено актуалізованих або несвідомих страхів, які б суттєво впливали на перебіг життя дитини; дитині притаманні енергійність, активність, рішучість, наполегливість, впертість, емоційність, відкритість; наявна тенденція до відстороненості, замкнутості, відчуження, дитина відчуває себе небезпечно, незручно, відчуває брак психологічної теплоти вдома, труднощі у прагненні розкритися перед іншими (особливо у домашньому колі).

Емоційне ставлення дитини (її прихильність) до матері, батька (інших емоційно значущих для дитини членів сім`ї) зумовлене актуальною життєвою ситуацією дитини, участю членів родини у її повсякденному житті - чим менше часу член сім`ї проводить разом з дитиною, тим слабший емоційний зв`язок між дитиною і ним, що відповідає результатам психодіагностики і досліджуваній ситуації таким чином: батько не приймав участь в житті дитини в останній час, через що він емоційно не сприймається взагалі, мати сприймається як значима фігура в житті дитини, але частково емоційно заміщується бабусею, оскільки остання проводить основний час з дитиною на період, доки мати знаходиться поза межами країни.

Процес соціальної адаптації ОСОБА_4 на території України за час, протягом якого вона тут проживає, за період з 17.02.2017 по сьогоднішній день, а саме адаптації до умов її життєдіяльності, рольових функцій та норм поведінки, до форм соціальної взаємодії, що склалися у спільноті, відбувається в межах норми. Будь-яких ознак соціальних дезадаптацій виявлено не було.

20 березня 2017 року Королівським Судом Англії та Уельсу в особі судді Мура, одноособового судді, у справі по поверненню малолітньої ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Англії та Уельсу, було прийнято рішення, за яким її мати, ОСОБА_2 , повинна повернути громадянку Великобританії ОСОБА_4 до Англії та Уельсу (на територію Сполученого Королівства) до 11:59 27 березня 2017 року.

ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Королівського Суду Англії та Уельсу від 20 березня 2017 року, що підлягає примусовому виконанню на території України.

Згідно даного клопотання він просив суд визнати рішення Королівського Суду Англії та Уельсу від 20 березня 2017 року про повернення малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Англії та Уельсу, яке набрало законної сили 20 березня 2017 року; надати дозвіл на примусове виконання рішення Королівського Суду та Уельсу від 20 березня 2017 року про повернення малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Англії та Уельсу; повернути малолітню ОСОБА_4 (громадянку Великої Британії - ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , до місця її постійного проживання в Англії: АДРЕСА_3 ; у випадку невиконання рішення у добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , передати малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьку ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання громадянина Великої Британії ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Королівського Суду Англії та Уельсу від 20 березня 2017 року, що підлягає примусовому виконанню на території України.

Дана ухвала суду заявником ОСОБА_1 не оскаржувалась та відповідно набрала законної сили.

Частина 4 статті 82 ЦПК України передбачає що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина „судового розгляду".

Таким чином, обставини встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2019 року, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, та відповідні висновки які зроблені в ньому не можуть бути поставлені під сумнів.

За приписами ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із статтею12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Отже, визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).

Згідно із статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Статтею 11 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, на держави-учасниці покладено зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції про права дитини).

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося ЄСПЛ, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Hunt v. Ukraine» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, висловлених у рішенні «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Гаазька конвенція 1980 року).

З 01.01.2008 набула чинності Гаазька конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція), до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України від 01.01.2006, і яка, згідно ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України. Головними цілями Конвенції, виходячи з преамбули та її положень, є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування.

Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції її цілями є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

Статтею 4 Конвенції визначено, що Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу.

Визначення поняття «права піклування» для цілей Конвенції міститься у статті 5 Конвенції.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

Згідно із частиною 1 статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядається як незаконні, якщо: при цьому порушується права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За замістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першої цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або наслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед потрібно встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. При вирішенні судами справ щодо повернення дитини до країни постійного проживання батьки не позбавлені права вирішувати спір шляхом визначення місця проживання дитини. Разом із тим стаття 21 Конвенції також передбачає можливість подання заяви про доступ до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування заявника з дитиною.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Разом із тим, ч. 2 ст. 12, ч. ч. 1,2 ст. 13 та ст. 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. «а» ч. 1 ст. 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч. 1 ст. 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «b» ч. 1 ст. 13); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Аналізуючи всі докази наявні в даній справі, та застосовуючи відповідні норми права суд приходить до наступних висновків.

В обґрунтуваннях позовних вимог та в обґрунтування заперечень відзиву, позивача та відповідач посилаються на рішення судів іноземної держави.

Відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» роз`яснено, що в разі, коли держава, про виконання рішення якої надійшло клопотання, не є учасницею договору, суди України не розглядають цього клопотання і відмовляють у його прийнятті, а якщо справу було заведено - закривають провадження у справі, крім випадків, коли арбітражні рішення відповідно до застережень України до Нью-Йоркської Конвенції виконуються на умовах взаємності.

В п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.12.1999 року «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України», зазначено, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражів в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів, регламентовано Розділом ІХ ЦПК України.

Стаття 462 ЦПК України визначає що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Між Україною та Сполученим Королівством Великобританії та Північної Ірландії відсутній міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, який би регулював питання визнання та виконання іноземного судового рішення.

Таким чином, рішення судів Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії не мають юрисдикційного значення для судів України, оскільки між Україною та даною державою відсутні міжнародні договори які б визнавали юридичну силу таких судових рішень.

Сторонами по даній справі не надано доказів того, що судами України надано дозволи на визнання та виконання рішень на виконання яких вони посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Тому суд вирішуючи даний спір не бере до уваги рішення прийняті судами Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії.

Суд вважає за необхідне зазначити що з моменту народження дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та по момент її вивезення на територію України (17 лютого 2017 року), їй виповнилось трішки більше чим 2,5 роки.

В даному віці дитина лише розпочинає спілкування, та не могла вільно спілкуватися на жодній із мов країн, громадянином яких вона являється.

Тому особливу увагу, суд звертає на висновок судового експерта про який зазначалось вище.

В даному висновку зазначено що емоційне ставлення дитини (її прихильність) до матері, батька (інших емоційно значущих для дитини членів сім`ї) зумовлене актуальною життєвою ситуацією дитини, участю членів родини у її повсякденному житті - чим менше часу член сім`ї проводить разом з дитиною, тим слабший емоційний зв`язок між дитиною і ним, що відповідає результатам психодіагностики і досліджуваній ситуації таким чином: батько не приймав участь в житті дитини в останній час, через що він емоційно не сприймається взагалі, мати сприймається як значима фігура в житті дитини, але частково емоційно заміщується бабусею, оскільки остання проводить основний час з дитиною на період, доки мати знаходиться поза межами країни.

Процес соціальної адаптації ОСОБА_4 на території України за час, протягом якого вона тут проживає, за період з 17.02.2017 по сьогоднішній день, а саме адаптації до умов її життєдіяльності, рольових функцій та норм поведінки, до форм соціальної взаємодії, що склалися у спільноті, відбувається в межах норми. Будь-яких ознак соціальних дезадаптацій виявлено не було.

Крім того, суд звертає увагу на тому що в даному висновку експерта було зазначено що в ході дослідження під час бесіди з ОСОБА_4 було виявлено один епізод, який має ознаки безпосереднього впливу на оцінку дитиною сімейної ситуації, а саме щодо того, що батько хотів віддати її в дитячий будинок та щоб мамі було погано.

Інших ознак впливу на оцінку дитиною сімейної ситуації у її вербальній продукції під час дослідження виявлено не було.

Із наявних матеріалів справи вбачається що малолітня дитина сторін - ОСОБА_4 прижилась у своєму новому середовищі, а саме в Україні.

Факти того, що дитина належно розвивається, за дитиною здійснюється медичний догляд, завезені нормальні умови фізіологічно та психологічно розвитку встановлені відповідними висновками служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА Київської області.

Усі ці факти свідчать, що на сьогодні дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини

Зазначені факти оцінено в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, такі в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що дитина прижилася в своєму новому середовищі, з моменту переїзду пройшло більше року, та враховує що між позивачем та відповідачем існують постійні конфлікти, що створює досить серйозний ризик того, що повернення дитини поставить під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нестерпиму обстановку.

Повернення дитини до батька в іншу країну, буде пов`язане саме з розлученням відповідачки з її дитиною, та порушення тісного психологічного зв`язку з матір`ю.

Вирішуючи даний спір, у контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, досліджені судом у цій справі належні та допустимі докази є достатніми для підтвердження заперечень відповідачки проти повернення дитини до Великої Британії.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що у випадку незаконного вивезення дитини та порушення судових рішень відповідачем, питання законності переміщення повинно було бути проконтрольоване митними органами Великої Британції, які мали б заборонити її вивезення матір`ю.

Відмова у задоволенні позову ґрунтується на приписах Гаазької конвенції, що визначає низку випадків, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини. Отже, за пунктом 2 статті 8 ЄКПЛ втручання у право позивача є таким, що встановлене законом, а останній характеризувався належною якістю і дозволяв позивачеві прогнозувати можливість відмови у поверненні дитини, зокрема через існування серйозного ризику заподіяння шкоди психіці дитини у разі її повернення.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року).

Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини (яка являється громадянкою України) за існування встановлених судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів обставин справи, а саме що переміщення дитини було законним, з моменту переміщення дитини пройшло вже більше року, існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди, або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також те що дитина прижилася у своєму новому середовищі, повністю соціалізована в Україні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову.

Відповідно та керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Міністерство юстиції України в особі Департаменту міжнародного права, служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації про негайне повернення малолітньої дитини до країни постійного проживання - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.Я. Волчко