КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 373/655/20 Головуючий у І-й інстанції - Керекеза Я.І.
апеляційне провадження № 22-ц/824/7890/2022 Доповідач Заришняк Г.М
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.

При секретарі - Осадченко І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Панченко Тетяни Анатоліївни, діючої в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 28 квітня 2022 року в справі за позовом керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Переяславської міської ради Київської області до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням,-

В С Т А Н О В И В :

В червні 2020року керівник Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Переяславської міської ради Київської області звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

В обґрунтування позову позивач вказував, що в провадженні Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області перебувало кримінальне провадження № 0000624 від 24 вересня 2018 року по обвинуваченню ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.246 КК України, тобто у вчиненні незаконної порубки дерев, що заподіяло істотної шкоди, вчиненою за попередньою змовою групою осіб. Відповідно до висновку судової інженерно-екологічної експертизи в результаті вирубки 63 дерев породи сосна звичайна була заподіяна шкода навколишньому природному середовищу внаслідок незаконного вирубування дерев на суму 528 948 грн.78 коп. Шкода була обрахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 665 від 23 липня 2008 року «Про затвердження такси для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної лісу». В добровільному порядку шкода відповідачами відшкодована не була. Кримінальне провадження закрито на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України.

Враховуючи, що досудовим розслідуванням даного кримінального провадження було встановлено, що незаконна порубка лісу була здійснена відповідачами, тому завдана кримінальним правопорушенням шкода підлягає відшкодування в солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов та стягнути солідарно із відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь держави шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням внаслідок незаконної порубки дерев у захисних лісових насадженнях, в розмірі 528 948 грн 78 коп. та судовий збір в розмірі 7 934 грн 23 коп.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 28 квітня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь держави в особі Переяславської міської ради Бориспільського району Київської області Київської області шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням внаслідок незаконної вирубки дерев у захисних лісових насадженнях, в розмірі 528948 гривень 78 копійок

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Київської обласної прокуратури судовий збірв розмірі 7934 грн. 23 коп.

В апеляційній скарзі адвокат Панченко О.О., діюча в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ,посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів підтримала апеляційну скаргу з підстав та доводів викладених в ній.

Керівник Бориспільської окружної прокуратури просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

У відповідності зі статтею 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Статтею 1 ЛК України встановлено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи (стаття 7 ЛК України).

Згідно з частиною другою статті 24 ЛК України збитки, завдані внаслідок порушення прав власників лісів, лісокористувачів та громадян, підлягають відшкодуванню в повному обсязі відповідно до закону.

Пунктом 1 частини першої статті 105 ЛК України передбачено, що порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.

Статтею 107 ЛК України встановлено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

За змістом статей 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Наявність всіх зазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто діє презумпція вини завдавача шкоди.

Відповідно до ст.1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Як вбачається із матеріалів справи і це було встановлено судом, що 1 січня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про те, що 11 січня 2018 року до чергової частини Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області надійшло повідомлення від ОСОБА_4 про те, що поряд із с.Велика Каратуль Переяслав-Хмельницького району Київської області невідомі особи здійснюють випилювання дерев сосни без відповідних на це дозволів. Правова кваліфікація даного кримінального правопорушення за ч.1 ст.246 КК України. Кримінальному провадженню було присвоєно №0000038.

В подальшому, склад кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні було перекваліфіковано на ч.2 ст.246 КК України.

Судом встановлено, що 24 вересня 2018 року прокурором Переяслав-Хмельницького відділку Бориспільської місцевої прокуратури Кучером І.В. було винесено постанову про виділення матеріалів досудового розслідування відносно підозрюваних ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в окреме провадження, якому присвоєно № 0000624.

Протоколом огляду місця події від 31 січня 2018 року (т.1, а.с.17-20) підтверджується факт незаконного спилювання дерев між селами Чирське та Студеники Переяслав-Хмельницького району Київської області.

З листа ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» № 2 від 30 січня 2018 року (т.1, а.с.21) слідує, що факт порубки дерев хвойних порід (сосна) представниками філії «Переяслав-Хмельницьке районне дорожнє управління» ДП «Київське обласне дорожнє управління» під керівництвом ОСОБА_5 без відповідного дозволу вздовж автодороги Т1032 в адміністративних межах Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області встановлено головним лісничим ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» Болілим В.І. під час обстеження виділу № 4 майстерської дільниці № 2 земель лісового господарства підприємства та складено відомість переліку дерев для вжиття заходів щодо комісійного визначення матеріальної шкоди, заподіяної лісу незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев до ступеня припинення росту.

Розпорядженням голови Переяслав-Хмельницької райдержадміністрації Київської області № 3 від 08 січня 2009 року та наказом начальника Управління агропромислового розвитку Переяслав-Хмельницької райдержадміністрації № 7 від 26 січня 2009 року (т.1, а.с.22-23), було зобов`язано Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп провести лісогосподарські міроприємства згідно з планом лісовпорядкування на період виготовлення землевпорядної документації в лісових масивах, зокрема Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Матеріалами справи встановлено, що 27 червня 2018 року відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.246 КК України, тобто незаконній порубці дерев у лісі, що заподіяло істотну шкоду, вчиненій за попередньою змовою групою осіб (т.1, а.с.84-102)

Як видно із копії обвинувального акту (т.1, а.с.106-115) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обвинувачувалися у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.246 КК України.

Згідно висновку експерта № 4593/18-48 від 26 квітня 2018 року (т.1, а.с.28-35) вирубку на правому узбіччі автодороги «Т-10-32 «Переяслав-Хмельницький - М-03» із с.Чирське до с.Велика Каратуль Переяслав-Хмельницького району Київської області проводити було недоцільно.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 31 січня 2018 року на правому узбіччі автодороги «Т-10-32 «Переяслав-Хмельницький - М-03» із с.Чирське до с.Велика Каратуль Переяслав-Хмельницького району Київської області наявні вирубані дерева без тавра в кількості 63 штуки. Внаслідок незаконної вирубки 63 дерев породи сосна звичайна завдана шкода в розмірі 528 948 грн 78 коп., погіршилась якість, захисні, водоохоронні й інші екологічні властивості лісу, що є ознаками істотної шкоди.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 28 квітня 2022 року від 20 березня 2019 року (т.1, а.с.118-120) було повернуто прокурору цивільний позов прокурора Переяслав-Хмельницького відділу Бориспільської прокуратури в інтересах держави в особі ДП "Переяслав-Хмельницький державний лісгосп", Великокаратульської сільської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення, який заявлено в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 246 КК України.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2021 року (т.1, а.с.185-187) було закрите кримінальне провадження №0000624 за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 246 КК України, на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України, в зв`язку із набранням чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою. Дана ухвала набрала законної сили, в апеляційному порядку не оскаржувалася.

Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, лише в питанні чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження.

Вони, в свою чергу, класифікуються за декількома критеріями. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. Реабілітуючими є ті підстави, що пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочин. На противагу цьому нереабілітуючими є ті, що позитивно вирішують питання про вчинення особою злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Відповідно, всі інші підстави є нереабілітуючими і передбачають констатацію факту вчинення особою кримінального правопорушення.

Зокрема, до нереабілітуючих підстав належить набрання чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.

За правилом ч.1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Передбачені частиною першою статті 5 КК України підстави для закриття кримінальної справи не пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, що свідчать про відсутність в діянні особи складу злочину, а пов`язані зі змінами законодавства про кримінальну відповідальність.

Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 09 вересня 2019 року при розгляді справі № 591/6379/16-ц, декриміналізація діяння не є реабілітуючою підставою закриття кримінального провадження, не виправдовує особу, яка вчинила діяння, яке визнавалось злочином на момент його вчинення. Відповідно до ч.1ст. 5 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Передбачені частиною першою статті 5 КК України підстави для закриття кримінальної справи не пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, що свідчать про відсутність в діянні особи складу злочину, а пов`язані зі змінами законодавства про кримінальну відповідальність.

Реабілітуючими є обставини, за якими особа визнається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відновлюється її репутація, гідність, права. При декриміналізації діяння законодавець виключає його з переліку кримінально караних, тому за правовою природою це не є реабілітуючою обставиною і не свідчить про виправдання особи, оскільки на момент вчинення нею діяння воно вважалося злочином і досудове розслідування здійснювалось відповідно до вимог чинного законодавства.

Як слідує із ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2021 року (т.1, а.с.185-187) підставою для закриття кримінального провадження № 0000624 за обвинуваченням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 246 КК України, слугував п.4 ч.1 ст.284 КПК України, внаслідок декриміналізації. Зокрема, Законом України № 2531-VIII від 06 вересня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження українських лісів та запобігання незаконному вивезенню необроблених лісоматеріалів», який набрав чинності з 01 січня 2019 року, змінився розмір істотної шкоди, передбачений ст. 246 КК України: він збільшився в залежності від збільшення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто, даною ухвалою суду не було встановлено невинуватість відповідачів у вчиненні інкримінованого їм суспільно-небезпечного діяння, змінився лише розмір шкоди, за який вони підлягали кримінальній відповідальності за відповідною статтею. Дана ухвала суду набрала законної сили, відповідачами у встановленому законом порядку не оскаржувалась.

Згідно ст.18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.19 Лісового кодексу право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законодавством, мають постійні лісокористувачі.

З матеріалів справи слідує, що 21 квітня 2020 року на адресу Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області був направлений прокурором запит щодо причин не звернення до суду із відповідним позовом.

Згідно відповіді Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 80 від 23 квітня 2020 року шкода, завдана незаконною вирубкою дерев у розмірі 528948 грн 78 коп. до місцевого бюджету впродовж 2018-2020 років не надходила. Кошти на судові витрати в місцевому бюджету не передбачалися, тому сільська рада не має наміру звертатися до суду із позовом.

Переяславська міська рада, як правонаступник Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, в територіальних межах якої було здійснено незаконну вирубку дерев відповідачами, є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у правовідносинах по здійсненню контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Підставою для представництва інтересів держави в особі Переяславської міської ради, як правонаступника Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, шляхом подання позову є невідшкодування відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шкоди, заподіяної в інтересам держави наслідок вчинення кримінального правопорушення, при неналежному здійсненні уповноваженим органом, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, захисту цих інтересів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в ухвалі від 19 липня 2018 року по справі № 822/1169/17, що захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Аналіз частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обгрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

В даному випадку прокурором була обґрунтована необхідність захисту інтересів держави саме прокурором та підстави його звернення до суду із позовом від імені Переяславської міської ради, як правонаступника Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позову.

Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі не можуть нести відповідальність за завдану шкоду, оскільки спричинили її при виконанні службових обов`язків, й така шкода має бути відшкодована роботодавцем, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно роз`яснень, викладених в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» при розгляді справ про відшкодування шкоди за ст.441 ЦК суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст.440 ЦК, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

З матеріалів справи слідує, що станом на 11 січня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працювали в філії «Переяславське райДУ» ДП «Київське обласне дорожнє управління» на посадах дорожні робітники. Вказана обставина підтверджується копіями трудових книжок відповідачів ( т.1, а.с.207, 235-236), копіями наказів № 15-К від 26 червня 2017 року, № 16-К від 29 листопада 2017 року (т.1, а.с.237-238), довідкою № 15/1 від 10 лютого 2018 року (т.2, а.с.34).

Відповідно до ст.45 Закону України «Про автомобільні дороги» у процесі будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг повинні виконуватися вимоги та передбачатися заходи щодо охорони довкілля згідно з природоохоронним законодавством.

Статтею 48 зазначеного Закону визначено, що захист зелених насаджень повинен здійснюватися згідно з природоохоронним законодавством. Не допускається проводити рубки дерев у снігозахисних лісосмугах та у межах смуги відведення автомобільної дороги, які не пов`язані із забезпеченням безпеки дорожнього руху відповідно до вимог нормативно-правових актів та виконанням робіт з розширення доріг.

Згідно з п.п.1,7 Інструкції про порядок видачі дозволів на спеціальне використання лісових ресурсів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 761 від 23 травня 2007 року, дозволом на спеціальне використання лісових ресурсів державного і місцевого значення є лісорубний квиток (ордер) або лісовий квиток, виданий згідно з встановленими нормами. Видача дозволів на спеціальне використання лісових ресурсів місцевого значення здійснюється на підставі лімітів, затверджених відповідними місцевими органами державної виконавчої влади і погоджених з органами лісового господарства та органами охорони навколишнього природного середовища, з розподілом між лісокористувачами.

Посадовою інструкцією дорожнього робітника не передбачено виконання останніми робіт по вирубці дерев. Крім того, будь-яких дозволів на виконання таких робіт відповідачі не мали. Справа також не містить належних доказів на підтвердження того, що відповідачам були надані керівництвом філії «Переяславське райДУ» ДП «Київське обласне дорожнє управління» усні вказівки на порубку сосен.

Сам же по собі факт перебування працівника у трудових правовідносинах із підприємством не може бути підставою покладання на підприємство обов`язку по відшкодування заподіяної його працівником шкоди, завданої не під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Крім того, згідно дефектних актів на послуги з експлуатації утримання автомобільних доріг державного значення (територіальні) загального користування у Київській області з періодом виконання робіт з 01.01.2018 року по 31.01.2018 року та з 31.12.2017 р. по 31.12.2018 р. виконання робіт по обрізанню насаджень, спилюванню дерев та інших подібних робіт не передбачено. Дані обставини відповідачами не спростовано.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Панченко Тетяни Анатоліївни, діючої в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту виготовлення повної постанови.

Головуючий

Судді: