ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7104/22 Справа № 214/1712/22 Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В.М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 214/1712/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Кривому Розі, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , та Акціонерного товариства «Південний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 вересня 2022 року, яке ухвалено суддею Прасоловим В.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять,

УСТАНОВИВ:

В березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Південий гірничо-збагачувальний комбінат» (далі АТ «ПівдГЗК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, в обґрунтування якого зазначив, що в період роботи в шкідливих умовах праці на АТ «ПівдГЗК» ним отримано хронічне професійне захворювання.

Зазначене хронічне професійні захворювання, відповідно до Акту розслідування причин виникнення професійного захворювання від 04 червня 2019 року виникло з вини роботодавця.

Згідно висновку МСЕК від 23 липня 2019 року, позивачу первинно, безстроково, з 15 липня 2019 року встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 60 % у зв`язку з профзахворюванням та встановлена третя група інвалідності.

Позивач вважає, що йому не було забезпечено безпечних умов праці, він втратив працездатність, виконуючи тривалий час роботи в напружених та шкідливих умовах праці. Виходячи з характеру захворювань позивач неодноразово знаходився на лікуванні, позивачу важко виконувати будь-яку роботу, він відчуває загальну слабкість та постійний біль, обмежений у спілкуванні з оточуючими, вирішенні своїх побутових потреб, що порушує його нормальні життєві зв`язки.

Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 227 500 грн., яку просив стягнути з відповідача на свою користь без урахування утримання з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 грн.

Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 992,40 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача з відповідача, просить збільшити розмір моральної шкоди до заявленого у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано характер отриманих позивачем професійних захворювань, стан здоров`я, який не поліпшується, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, які необхідні позивачу для поліпшення стану здоров`я.

Внаслідок втрати професійної працездатності позивач не має змоги вести звичне життя, вимушений постійно проходити курси лікування, оскільки його постійно турбує стан його здоров`я. Судом першої інстанції не повністю враховано, що позивач, внаслідок отриманого професійного захворювання, втратив 60 % професійної працездатності безстроково.

Також апелянт зауважує на тому, що сума стягнутої моральної шкоди має бути визначена без урахування утримання з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «ПівдГЗК» ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції із зменшенням суми стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи.

Вважає, що існує причинно-наслідковий зв`язок між діями позивача, які виразились у тривалому продовженні роботи з власної волі у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача.

Також, відповідач зазначає, що судом стягнуто моральну шкоду в завищеному розмірі без врахування засад розумності, виваженості й справедливості та судової практики в аналогічних справах.

Відзиви на апеляційні скарги не подано.

15 листопада 2022 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява про закриття провадження у справі в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що позивач по справі скористався своїм правом на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням, оскільки відповідно до поданої ним 15 серпня 2019 року відповідачу заяви, отримав в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн., що свідчить про те, що на момент подачі позивачем позову відповідач виконав свої зобов`язання по відшкодуванню ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої внаслідок отриманого ним професійного захворювання на підставі висновку МСЕК від 23 липня 2019 року.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 23 липня 1982 року по 23 липня 2019 року працював у відповідача на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.25-27).

На підставі санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 11 травня 2016 року № 2/2-11-3/1299, наданої Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 07 травня 2019 року № 772, ОСОБА_1 було встановлено професійне захворювання (а.с.18-21).

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 31 грудня 2020 року встановлена наявність шкідливих умов праці машиніста екскаватора рудоуправління АТ «ПівдГЗК» Тарасова С.М. до яких відносяться: за параметрами вібрації (загальної) - до 3 класу 2 ступеня «шкідливі», за параметрами вібрації (локальної) - до 3 класу 1 ступеня «шкідливі»,по вмісту в повітрі робочої зони речовин фіброгенної дії - до 3 класу 3 ступеня «шкідливі»,за показниками важкості праці - до 3 класу 3 ступеня «шкідливі»,по рівню шуму - до 3 класу 2 ступеня «шкідливі», по мікроклімату - до 3 класу 2 ступеня «шкідливі». Загальна оцінка умов праці працівника відноситься - до 3 класу 3 ступеня «шкідливі».

Відповідно до п.16 вказаного Акту, хронічне професійне захворювання виникло за наступних обставин: ОСОБА_1 працюючи машиністом екскаватора РУ з 01 березня 1999 року по 23 липня 2019 року в ПАТ «ПівдГЗК» підпав під вплив вібрації, рівень якої, перевищував ГДР, внаслідок недосконалості робочого місця. Працюючи помічником машиніста екскаватора РУ з 01 лютого 1983 року по 01 березня 1991 року в ПАТ «ПівдГЗК» ОСОБА_1 також виконував роботи пов`язані з впливом вібрації, рівень, якої перевищував ГДР. Причинами виникнення професійного захворювання ОСОБА_1 , згідно з п.17 Акту, слугували: еквівалентний рівень загальної вібрації перевищував нормативний на 2-7 дБ (103-108 дБ при ГДР 101 дБ) та на 3 дБ (62 дБ при ГДР 59дБ), еквівалентний рівень локальної вібрації перевищує нормативний на 2 дБ (114 дБ при ГДР 112 дБ). (а.с.8-10).

Згідно висновку МСЕК від 23 липня 2019 року, позивачу первинно, безстроково, з 15 липня 2019 року встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 60 % у зв`язку з профзахворюванням та встановлена третя група інвалідності.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту розслідування причин виникнення професійного захворювання від 04 червня 2019 року, причиною виникнення професійних захворювань позивача є робота протягом 36 років 4 місяців в умовах впливу на організм вібрації та шуму, параметри яких перевищували нормативні.

Відповідно до п.16 вказаного Акту, хронічне професійне захворювання виникло за наступних обставин: ОСОБА_1 працюючи машиністом екскаватора РУ з 01 березня 1999 року по 23 липня 2019 року в ПАТ «ПівдГЗК» підпав під вплив вібрації, рівень якої, перевищував ГДР, внаслідок недосконалості робочого місця. Працюючи помічником машиніста екскаватора РУ з 01 лютого 1983 року по 01 березня 1991 року в ПАТ «ПівдГЗК» ОСОБА_1 також виконував роботи пов`язані з впливом вібрації, рівень, якої перевищував ГДР. Причинами виникнення професійного захворювання ОСОБА_1 , згідно з п.17 Акту, слугували: еквівалентний рівень загальної вібрації перевищував нормативний на 2-7 дБ (103-108 дБ при ГДР 101 дБ) та на 3 дБ (62 дБ при ГДР 59дБ), еквівалентний рівень локальної вібрації перевищує нормативний на 2 дБ (114 дБ при ГДР 112 дБ). (а.с.8-10).

Отже, роботодавець АТ «ПівдГЗК», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини АТ «ПівдГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці, відповідно до нормативно-правових актів.

Судом першої інстанції, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, установлено, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки позивач відчуває ниючий біль попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією в ліву ногу, що посилюється при помірному фізичному навантаженні, різких нахилах, обертах, періодичний біль та хрускіт шийному відділі хребта з іррадіацією в потилицю та руки, періодичне затерпання рук, біль у плечових, колінних і ліктьових суглобах, періодичне підвищення АТ, запаморочення, головний біль, періодичний біль у серці, кашель, задишку при фізичному навантаженні.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи на підприємстві відповідача, у шкідливих умовах, що стало причиною його професійного захворювання, яке потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача 36 років 04 місяці, відсоток втрати ним професійної працездатності первинно в розмірі 60 %, визнання його особою з інвалідністю третьої групи, безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та взагалі можливість такого відновлення, враховуючи встановлення ступеню втрати професійної працездатності та групи інвалідності безстроково.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги як представника позивача, так і відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

При цьому колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач був попереджений про шкідливість умов праці, за роботу в шкідливих умовах, позивач отримував пільги та компенсації, підвищену оплату праці та додаткові відпустки, тривалість роботи позивача в шкідливих умовах залежить від самого працівника і лише працівник несе відповідальність за наслідки свого вибору та про те, що працюючи в шкідливих умовах, позивач сама повинна дбати про свій стан здоров`я, оскільки вказані доводи не знімають з відповідача відповідальності за незабезпечення позивача безпечними умовами праці.

При цьому подана 15 листопада 2022 року заява відповідача закриття провадження у справі, в якій відповідач посилається на те, що позивач по справі скористався своїм правом на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням, оскільки відповідно до поданої ним 15 серпня 2019 року відповідачу заяви, отримав в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн., що свідчить про те, що на момент подачі позивачем позову відповідач виконав свої зобов`язання по відшкодуванню ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої внаслідок отриманого ним професійного захворювання на підставі висновку МСЕК від 23 липня 2019 року задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Колегія суддів не може прийняти подані відповідачем суду апеляційної інстанції 15 листопада 2022 року докази, а саме заяву позивача від 15 серпня 2019 року про виплату йому моральної шкоди, видатковий касовий ордер від 16 серпня 2019 року, та як наслідок вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні заяви про закриття провадження у справі, оскільки такі докази у суді першої інстанції не подавалися та на них відповідач як у відзиві на позовну заяву, поданому до суду першої інстанції, так і в поданій суду апеляційної інстанції апеляційній скарзі, не посилався.

Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Як вбачається із матеріалів справи, заява позивача від 15 серпня 2019 року про виплату йому моральної шкоди, видатковий касовий ордер від 16 серпня 2019 року не були подані відповідачем до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Долучаючи 15 листопада 2022 року до матеріалів справи заяву позивача від 15 серпня 2019 року про виплату йому моральної шкоди, видатковий касовий ордер від 16 серпня 2019 року відповідач, як на підставу виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції, посилався на те, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації та з огляду на ситуацію що склалась в країні, на підприємстві АТ «ПівдГЗК» було введено простій, вдома перебували, зокрема, і працівники головного бухгалтерії Управління, що унеможливило подання доказів суду першої інстанції.

Однак, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, наведені відповідачем доводи винятковості випадку неподання доказів, а саме заяви позивача від 15 серпня 2019 року про виплату йому моральної шкоди та видаткового касового ордеру від 16 серпня 2019 року, до суду першої інстанції, не дають суду апеляційної інстанції підстав для прийняття вказаних доказів, як належних, оскільки із наданих відповідачем наказів про введення на підприємстві простою не вбачається, що працівники головного бухгалтерії Управління перебували у простої.

При цьому слід зауважити, що з моменту подання позивачем позову 16 березня 2022 року, відповідачем було надано суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому відповідач не посилався на заяву позивача від 15 серпня 2019 року про виплату йому моральної шкоди та видатковий касовий ордер від 16 серпня 2019 року, поданому до суду першої інстанції, та подано апеляційну скаргу, в якій також відповідач не посилався на вказані вище докази.

Отже, колегія суддів не приймає додані суду апеляційної інстанції нові докази, а саме заяву позивача від 15 серпня 2019 року про виплату йому моральної шкоди, видатковий касовий ордер від 16 серпня 2019 року, оскільки такі докази до суду першої інстанції відповідачем не подавалися, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції. Надані відповідачем додаткові докази зберігалися у нього, а відтак будь-які об`єктивні причини їх неподання суду першої інстанції протягом тривалого строку розгляду справи, відсутні.

Наведені вище обставини узгоджуються з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц, провадження № 61-28810св18 та Постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 182/8536/18, провадження № 61-254св20.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах щодо необґрунтованості розміру моральної шкоди зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині визначення розміру морального відшкодування відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційних скарг відсутні, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду в частині визначення розміру морального відшкодування - залишенню без змін.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що сума стягнутої моральної шкоди має бути визначена без урахування утримання з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів заслуговують на увагу, оскільки чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, у зв`язку з чим, колегія суддів, відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, вважає за необхідне змінити рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 вересня 2022 року зазначивши, що стягнення моральної шкоди проводиться без утримання податку з доходу фізичних осіб.

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 вересня 2022 року змінити, зазначивши, що стягнення моральної шкоди проводиться без утримання податку з доходу фізичних осіб.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: