Справа № 755/6030/22
Провадження № 2/755/4779/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

"06" грудня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарі - Яхно П.А.,

за участю - представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_2 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 992,40 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить вказана квартира, Ѕ якої була ним успадкована. З 12.08.2010 позивач перебував з відповідачкою у шлюбі, проте сімейні відносини у подружжя останні роки не складалися, тому рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 у справі № 755/2895/21 шлюб було розірвано. Ще до розірвання шлюбу, в жовтні 2020 відповідачка виїхала на нове місце мешкання в Польщу. Зараз вона там мешкає та працює. Подала документи на отримання дозволу на постійне місце проживання. Разом з собою вона забрала спільних дітей, які живуть разом з нею та навчаються в Польщі. Таким чином, відповідачка ОСОБА_3 перестала підтримувати з позивачем будь-які стосунки. Зі спірного житла, а саме: квартири АДРЕСА_2 , забрала все своє майно. Квартиру, в якій подружжя разом мешкало залишила зі своєї волі та мешкає тепер в іншій державі. Місце проживання відповідачки позивачу достовірно не відоме. Позивач має тільки її номер телефону, але спілкуватися з останнім вона не має бажання навіть по телефону. Факт не проживання відповідачки за спірною адресою підтверджено актами про не проживання. З власної волі відповідачки, ОСОБА_3 , остання в квартирі не мешкає з жовтня 2020, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, ніякої допомоги позивачу в оплаті комунальних послуг не надає. Позивач вимушений самостійно утримувати квартиру, не дивлячись на те, що відповідач не є членом його родини з 18.05.2021, оскільки шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Факт реєстрації відповідачки в квартирі, яка належить позивачу на праві власності, порушує права позивача на вільне володіння, розпорядження і користування майном на власний розсуд. Останній вимушений нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, які нараховуються на відповідача, а також на спільних двох дітей, які також не мешкають в квартирі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.07.2022 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. За клопотанням позивача судом постановлено про виклик у судове засідання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Копію вказаної ухвали суду позивачу було надіслано на електронну адресу та отримано адресатом 03.08.2022. Відповідачем копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано 20.09.2022, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідач не використала своє право на подання відзиву.

Інших заяв по суті справи від учасників справи не надійшло.

06.12.2022 до суду від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 надійшло клопотання, у якому остання повідомляє суд, що через воєнні дії свідок ОСОБА_5 виїхала за межі Київської області та у судове засідання прибути не може, у зв`язку з цим сторона позивача відмовляється від доказу у вигляді допиту свідка ОСОБА_5 , наслідки такої відмови зрозумілі. Крім того, представником позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 у поданому клопотання заявлено також клопотання про поновлення строку на подання клопотання про виклик свідка та допит свідка ОСОБА_6 ..

У судовому засіданні 06.12.2022, ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, клопотання представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про поновлення строку на подання доказів - заяви про виклик свідків задоволено та поновлено строк на подання доказів - заяви про виклик свідків, постановлено допитати свідка - ОСОБА_6 .

Представник позивача, ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , у судовому засіданні позов підтримала, просила повністю задовольнити, з підстав викладених у позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідачка, ОСОБА_3 , у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та за згодою позивача ухвалити заочне рішення.

Вислухавши позицію представника позивача та покази свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, суд доходить наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право власності на спадщину за законом належить квартира АДРЕСА_2 (а.с. 9-10).

Відповідно до заочного рішення суду від 18.05.2021 у справі № 755/2895/21 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.08.2010 по 18.05.2021, який було розірвано рішенням суду від 18.05.2021 (а.с. 21-22).

Відповідно до акту від 02.03.2021, за підписами ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , засвідчених начальником ЖЕД-407 ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , що прописана за адресою АДРЕСА_1 , не проживає за цією адресою з жовтня 2020 року.

Відповідно до акту від 21.04.2021, за підписами ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , засвідчених начальником ЖЕД-407 ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , фактично не проживає за цією адресою з жовтня 2020 року.

Відповідно до акту від 25.05.2021, за підписами ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , засвідчених начальником ЖЕД-407 ОСОБА_8, ОСОБА_3 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , фактично не проживає за цією адресою з жовтня 2020 року.

Відповідно до акту від 10.08.2021, за підписами ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , засвідчених начальником ЖЕД-407, ОСОБА_3 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , фактично не проживає за цією адресою з жовтня 2020 року.

Відповідно до акту від 01.10.2021, за підписами ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , засвідчених начальником ЖЕД-407 ОСОБА_11, ОСОБА_3 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , фактично не проживає за цією адресою з жовтня 2020 року.

Відповідно до акту від 20.01.2022, за підписами ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , засвідчених начальником ЖЕД-407 ОСОБА_11, ОСОБА_3 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , фактично не проживає за цією адресою з жовтня 2020 року.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні показав, що є сусідом позивача, квартири розташовані на одному поверсі. Позивач та відповідач є подружжям, мали трьох дітей та на вигляд були сім`єю. Щодо розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою свідку нічого не відомо. З позивачем мають добросусідські відносини, допомагали один одному, втім наразі у квартирі ніхто не проживає. Щодо проживання відповідачки повідомив, що остання не проживає у квартирі з жовтня 2020 року. Зі слів позивача, свідку стало відомо, що відповідачка взяла дітей та виїхала до Польщі. Останній раз у квартирі був рік тому, проте жіночий речей у квартирі не бачив. Щодо місця перебування відповідачки свідку нічого не відомо.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що позивач та відповідач були подружжям. Квартири позивача та свідка розташовані на одному поверсі. Відповідачку свідок не бачила приблизно з 2020 року. Відомо, що ОСОБА_10 виїхала разом із дітьми у Польщу, ще у 2020 році. У період з 2020 року по теперішній час відповідачку у квартирі не бачила. Квартира на праві власності належить позивачу, втім позивач там не проживає, квартира здається в оренду.

Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзакріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

За нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом вказаної норми матеріального права при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, що у тому числі підтверджується показами свідків, судом встановлено, що відповідачка у строк понад один рік не проживає у житловому приміщенні, яке належить позивачу на праві приватної власності. З обставин, встановлених судом, вбачається, що відповідачка не проживає у спірній квартирі понад рік, при цьому остання виїхала до Республіки Польща, що указує на те, що відповідач свідомо залишила зареєстроване місце проживання. Крім того, між позивачем та відповідачем судовим рішенням шлюб було розірвано, при цьому квартира належить на праві власності позивачу, що свідчить про відсутність правових підстав для реєстрації у зазначеній квартирі.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідачка понад один рік без поважних причин не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується показами свідків, тому підстави збереження цього жилого приміщення за ОСОБА_3 відсутні, що є підставою для задоволення позову та визнання відповідачкою такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 76, 77-81, 89, 209, 210, 223, 247, 265, 280-283, 289, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: