Справа № 346/3244/22
Провадження № 2/346/1308/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі: головуючого судді Коваленка Д.С., секретарка судового засідання Онутчак В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, у приміщенні зали судових засідань Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Коломийської міської ради, третя особа, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перша Коломийська державна нотаріальна контора про встановлення факту належності правовстановлюючого документу особі та визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Коломийської міської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перша Коломийська державна нотаріальна контора, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу особі, а саме свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 21 листопада 1989 року, виданого виконкомом Коломийської районної Ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Коломийської районної ради народних депутатів № 125 від 14 червня 1989 року ОСОБА_3 та визнання за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме на домоволодіння, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 11 серпня 2022 року суд відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання та витребував матеріали спадкової справи.

Третя особа, разом з матеріалами спадкової справи подала заяву, якою просила розглядати справу без її участі. Таку ж заяву подав і відповідач, і позивач.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року підготовче провадження у справі було закрите і справу було призначено до розгляду по суті на 01 листопада 2022 року.

Стислий виклад позицій учасників справи.

Аргументи позивача. ЇЇ мати ОСОБА_3 була головою колгоспного двору, а вона його членом. Проте після припинення його існування, оскільки вони не втратили своєї частки у його майні, вони стали співвласниками нерухомого майна у вигляді житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у АДРЕСА_1 (домоволодіння). Однак, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати померла, з метою оформлення права на її спадщину, вона звернулась до нотаріуса, який відмовив їй у видачі свідоцтва про право на вказану спадщину, оскільки частки у вказаному майні не були визначеними, і у документах, які підтверджують право власності її матері на майно, зазначено що його власником є ОСОБА_4 , а не Маляр, ОСОБА_5 . Проте надані позивачкою докази, на її думку, свідчать про те, що право власності на зазначене нерухоме майно все-таки належало її матері, і тому вважає, що суду слід встановити факт належності її матері свідоцтва про право особистої власності на зазначене домоволодіння і визнати за нею право власності на це майно.

Позиція відповідача. У наданих позивачкою документах є розбіжність у номері будинку, в якому вона проживала, проте оскільки позов не порушує права та законні інтереси відповідача, останній просив винести рішення відповідно до чинного законодавства України.

Позиція третьої особи. Не заперечувала проти задоволення позову.

Оцінка суду щодо фактів.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_1 , матір`ю якої, згідно свідоцтва про народження, була ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.14,15).

12 березня 1983 року, ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище з: « ОСОБА_8 », на: « ОСОБА_9 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.15).

21 листопада 1989 року, виконавчим комітетом Коломийської районної ради народних депутатів було видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, зокрема житловий будинок та господарські будівлі і споруди, що розташовані в АДРЕСА_1 , яке належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_3 , про що також зроблено запис в реєстровій книзі (а.с.19).

І за даними обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Івано-Франківської обласної ради, згідно архівних даних, житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у АДРЕСА_1 , мають такий склад: житловий будинок (літера за планом - А); сарай (літера за планом - Б); сарай (літера за планом - В); криниця (літера за планом - №1). При цьому, все це майно, на праві приватної власності, належить ОСОБА_3 , як голові колгоспного двору (а.с.20, 21-23).

20 лютого 2013 року, з огляду на свідоцтво про смерть, ОСОБА_3 померла (а.с.16).

Водночас, за даними старости Товмачицького старостинського округу Филипів Л., станом на 01 липня 1990 року та станом на день смерті ОСОБА_3 , в колгоспному дворі (у АДРЕСА_1 ) були зареєстровані ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.24). При цьому, саме остання була головою вказаного колгоспного двору, і саме вона, за життя, склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , яка була її донькою (і була зареєстрована та фактично проживала за адресою колгоспного двору з 1969 року по 20 лютого 2013 року), і цим заповітом, посвідченим у виконавчому комітеті Товмачицької сільської ради, який не змінено і не скасовано, і не визнано не дійсним, все своє майно, ОСОБА_3 заповіла своїй доньці: ОСОБА_1 (а.с.24,50,48,49).

Проте, постановою від 08 липня 2022 року, державний нотаріус Третьої коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у АДРЕСА_1 , оскільки право власності на нього зареєстровано за Малір, а не ОСОБА_3 (а.с.18).

Оцінка суду щодо правовідносин учасників.

Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини щодо власності в межах яких, виник спір щодо набуття позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування, яке не визнається третьою особою, і на яке претендує відповідач.

Оцінка суду щодо права позивача.

Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном.

З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у АДРЕСА_1 слід розглядати як нерухому річ, право власності на яку, а також його виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації.

Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV.

Статтею 3 цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою, інформація про права на нерухоме майно підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною 4 цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. А тому, суд відзначає наступне.

З огляду на положення частини 1 статті 120 та частини 1 статті 112 ЦК Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), майно колгоспних дворів належало його членам на праві сумісної власності, а членами дворів могли бути два і більше громадян.

При цьому, в силу положень вказаного ЦК УРСР та «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» (що була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла по 19 січня 1996 року), на той час законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності на майно колгоспних дворів. Проте одним із документів, який в силу положень пункту 7 Розділу ІІ зазначеної Інструкції та додатку до неї вважався правовстановлюючим, було свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, під яким розумілось два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

А встановлені судом факти прямо вказують на те, що майно колгоспного двору, в якому головою була померла мати позивачки: ОСОБА_9 , а не ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , являло собою домоволодіння, що складалось з житлового будинку (літера за планом - А); сараю (літера за планом - Б); сараю (літера за планом - В); криниці (літера за планом - №1), і членом цього двору була її донька, позивачка: ОСОБА_1 . І саме вони, удвох, на праві спільної сумісної власності, володіли вказаним майном, як члени колгоспного двору.

Тож суд одразу констатує, що він вважає встановленим факт належності ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, що видане 21 листопада 1989 року Коломийською районною радою народних депутатів Івано-Франківської області, на ім`я ОСОБА_3 , щодо житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у АДРЕСА_2 .

І також суд констатує, що йому не надано будь-яких доказів того, що набуте позивачкою та її матір`ю право спільної власності на зазначене майно колгоспного двору було припинено будь-яким чином до 15 квітня 1991 року (а.с.1-89).

З 15 квітня 1991 року, постановою Верховної Ради Української РСР, було введено в дію Закон Української РСР «Про власність» (який діяв по 20 червня 2007 року), відповідно до якого, щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, цей закон застосовується до тих прав та обов`язків, що виникнуть після введення його в дію. І цей закон не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору.

А з 01 січня 2004 року, набув чинності Цивільний кодекс України, відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень якого, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, навіть після ведення в дію і вказаного кодексу (оскільки він не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору), набуті позивачкою та її матір`ю права спільної сумісної власності, продовжували діяти та не припинились.

Але разом з цим, цей кодекс передбачає наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А згідно з положеннями частини 1 статті 1218 цього ж кодексу, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Отже, у зв`язку із смертю ОСОБА_3 , відкрилась її спадщина, до складу якої увійшло її право спільної сумісної власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у АДРЕСА_2 . Позаяк її право спільної сумісної власності на таке нерухоме майно, існувало в неї на момент її смерті і не відноситься до тих прав, які в силу положень статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини, бо припиняються.

Положення частини 1 статті 1223 ЦК України передбачають, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. А в силу положень частини 2 статті 1223 цього ж кодексу, тільки у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Як вже було встановлено судом, ОСОБА_3 , за життя, склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 (яка була зареєстрована і фактично проживала за адресою колгоспного двору з 1969 року по 20 лютого 2013 року, разом із матір`ю до її смерті), і цим заповітом, який не змінено, не скасовано, і не визнано не дійсним, все своє майно, ОСОБА_5 заповіла їй.

При цьому суд враховує, що з огляду на положення частини 3 статті 1268 та частини 1 статті 1269 ЦК України, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

І з огляду на матеріали спадкової справи, спадкоємці із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї, не звертались. Спадкова справа була заведена на підставі заяви ОСОБА_1 , яка на момент смерті ОСОБА_3 постійно проживала із нею разом за однією адресою (а.с.39-79).

А за таких обставин, суд вважає, що саме позивачка є єдиною спадкоємицею ОСОБА_3 , і відповідно саме вона успадкувала її право спільної сумісної власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у АДРЕСА_2 , ставши одноособовим власником цього майна, право приватної власності якого не визнає нотаріус і на яке претендує відповідач. Тож, вказане право позивачки підлягає судовому захисту.

З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України.

Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою.

Отже враховуючи викладене, та те, що право приватної власності позивача, як власника житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у АДРЕСА_2 , по праву спадкування, не визнається третьою особою по справі, та на нього претендує відповідач, обраний позивачем спосіб захисту її права приватної власності на зазначену нерухомість слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, керуючись статтями 1-113,217-250,258-259,263-268,272-273,351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Коломийської міської ради, третя особа, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перша Коломийська державна нотаріальна контора про встановлення факту належності правовстановлюючого документу особі та визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування - задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, що видане 21 листопада 1989 року Коломийською районною радою народних депутатів Івано-Франківської області, на ім`я ОСОБА_3 , щодо житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у АДРЕСА_2 , у складі: житловий будинок (літера за планом - А); сарай (літера за планом - Б); сарай (літера за планом - В); криниця (літера за планом - №1).

Рішення набирає законної сили після закінчення тридцятиденного строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня проголошення цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 11 листопада 2022 року.

Суддя Коваленко Д. С.