Номер провадження 2/522/2144/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Замниборщ А.С.

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ», Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом,-

ВСТАНОВИВ:

30 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , АТ «Одеська ТЕЦ», КП «Міське агентство з приватизації житла» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом, в якій просить суд визнати його право на отримання у власність частки у квартирі АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про приватизація державного житлового фонду» таким, що підлягає захисту, відповідно до вимог ч.5 ст. 267 ЦК України, скасувати розпорядження органу приватизації Виробниче енергетичне об`єднання «ОДЕСЕНЕРГО» ОДЕСЬКА ТЕПЛОЕЛЕКТРОЦЕНТРАЛЬ за № 32134 від 07 лютого 1994 р. про передачу у спільну сумісну власність спірної квартири; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, що видане 07 лютого 1994 р. на підставі розпорядження органу приватизації, скасувати реєстраційний запис за № 240, зроблений 18 серпня 1994 р. КП ОМБТІ та РОН в книзі 82пр на стор. 34; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстраційним № 5-272 на 1/3 від квартири АДРЕСА_1 , що було видане ОСОБА_2 09 лютого 2005 р. Шостою Одеською державною нотаріальною конторою; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстраційним № 11-243 на 1/6 від квартири АДРЕСА_1 , що було видане ОСОБА_1 14 листопада 2019 р. Приморською державною нотаріальною конторою в м. Одесі; скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 23 травня 2005 р. та від 14 листопада 2019 р. про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 2/3 на спірну квартиру; скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 14 листопада 2019 року про реєстрацію права власності на спірну квартиру; стягнути судові витрати.

Позовна заява обґрунтована тим, що 07 лютого 1994 р. орган приватизації Виробниче енергетичне об`єднання «ОДЕСЕНЕРГО» ОДЕСЬКА ТЕПЛОЕЛЕКТРОЦЕНТРАЛЬ, нині АТ «ОДЕСЬКА ТЕЦ», відповідно до розпорядження № 32134 видало свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира за АДРЕСА_1 була передана у спільну сумісну власність матері позивача, ОСОБА_3 , батькові позивача, ОСОБА_4 та його брату, ОСОБА_2 , кожному із яких дісталась частка у зазначеному майні в розмірі 1/3 частини. В той же час позивач зазначає, що на момент приватизації та видачі свідоцтва про право власності на спірне житло, він також проживав у цій квартирі та відповідно до вимог ч.4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» також мав право на це житло та мав приймати участь у приватизації.

За твердженням позивача, про те, що він не приймав участі в приватизації житла та його права при цьому були порушені, він дізнався тільки після смерті свого батька у 2019 році коли отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на частку в спірній квартирі, яка дорівнює 1/6 частини від об`єкту нерухомості. Тільки тоді він вперше побачив копію свідоцтва про право власності на житло від 07 лютого 1994 р. та дізнався, що був позбавлений права на отримання частки в квартирі.

Також, за твердженнями позивача, тільки після смерті свого батька він дізнався про те, що був позбавлений частки у спадщині, яка залишилась після смерті його матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач заявляє, що він не відмовлявся від спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_3 та, на його думку, був також протиправно позбавлений права на спадкування частки квартири.

Позивач зазначає та надає докази того, що в спірній квартирі він зареєстрований з 07 грудня 1987 р. та на час приватизації квартири проживав там та був зареєстрований, а тому мав право на участь у приватизації. Також наводить доводи про те, що в матеріалах приватизаційної справи відсутні будь-які заяви з його боку про відмову від участі у приватизації.

Таким чином, вважає, що був протиправно позбавлений права на частку в квартирі за АДРЕСА_1 під час приватизації, а також під час спадкування після смерті своєї матері, ОСОБА_3 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2022 року було відкрито провадження у порядку загального позовного провадження з призначенням дати підготовчого засідання на 01 березня 2022 року.

У зв`язку із знаходженням судді Свяченої Ю.Б. у відпустці, розгляд цивільної справи відкладено на 29 березня 2022 року.

У зв`язку із знаходженням судді Свяченої Ю.Б. у відпустці, розгляд цивільної справи відкладено на 19 квітня 2022 року.

У судове засідання 19 квітня 2022 року з`явилися позивач, представники позивача, відповідач. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. про причини неявки суд не повідомили.

Розгляд справи відкладено на 24 травня 2022 року.

У судове засідання 24 травня 2022 року з`явилися позивач, представники позивача, відповідач. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. про дату, час та місце були повідомлені належним чином. До суду від представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приморської ДНК надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приморської ДНК. Інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили.

Розгляд справи відкладено на 27 червня 2022 року.

У судове засідання 27 червня 2022 року з`явилися представники позивача, відповідач, представник відповідача. До суду під представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через відсутність даних про вручення судових повісток відповідачу ВЕО «Одесенерго» ОТ (нині «АТ «Одеська ТЕЦ»). Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені. Про причини неявки суд не повідомили.

Розгляд справи назначено на 18 липня 2022 року.

У судове засідання 18 липня 2022 року з`явилися позивач, представники позивача, відповідач, представник відповідача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені. Про причини неявки суд не повідомили. До суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

Розгляд справи відкладено на 02 серпня 2022 року.

У судове засідання 02 серпня 2022 року з`явилися позивач, представники позивача, відповідач, представник відповідача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені. Про причини неявки суд не повідомили. До суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання з метою ознайомлення з матеріалами справи.

Розгляд справи відкладено на 01 вересня 2022 року.

У судове засідання 01 вересня 2022 року з`явилися позивач, представники позивача, відповідач, представник відповідача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені. Про причини неявки суд не повідомили. У судовому засідання суд на місці ухвалив почати підготовче засідання. Позивач та представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали та заперечують проти їх задоволення. У судовому засіданні представник позивача висловим клопотання про заміну назви відповідача ВЕО «Одесенерго» Одеська теплоелектроцентраль на АТ «Одеська ТЕЦ», представник відповідача не заперечував та представник позивача підтримав клопотання. На місці суд ухвалив закрити підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду на 18 жовтня 2022 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2022 року було задоволено клопотання представника позивача про заміну назви відповідача ВЕО «Одесенерго» Одеська теплоелектроцентраль на АТ «Одеська ТЕЦ».

У судове засідання 18 жовтня 2022 року з`явилися позивач, представники позивача, відповідач, представник відповідача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені. Про причини неявки суд не повідомили. На місці суд ухвалив оголосити перерву по справі для надання відповідачем додаткових доказів.

Перерва по справі на 21 листопада 2022 року.

У судове засідання 21 листопада 2022 року з`явилися позивач, представники позивача, відповідач, представник відповідача. У судовому засіданні сторони надали пояснення. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 серпня 2019 р. по справі № 2004/1979/12 зазначає: Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

В постанові Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі № 911/4006/16 наведено таке:

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, за змістом зазначеної норми (статті 261 Цивільного кодексу України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

В постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 №6-17цс17 зазначено таке: «Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше».

Слід зауважити, що окрім самих тверджень позивача про те, що до 2019 року він не знав про факт приватизації квартири та про те, що така приватизація відбулась без його участі, суд не знаходить жодних об`єктивних доказів або обґрунтованих пояснень таким твердженням. Суд критично ставиться до доводів про те, що позивач не був обізнаний в якій формі власності та кому належить квартира, в якій він проживав більше 25 років якщо враховувати період часу від дати видачі свідоцтва про право власності на житло від 07 лютого 1994 року до дати відкриття спадщини у зв`язку зі смертю його батька.

Таким чином, на підставі заяви відповідача, ОСОБА_2 , про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про скасування розпорядження органу приватизації Виробниче енергетичне об`єднання «ОДЕСЕНЕРГО» ОДЕСЬКА ТЕПЛОЕЛЕКТРОЦЕНТРАЛЬ за № 32134 від 07 лютого 1994 р. про передачу у спільну сумісну власність спірної квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 07 лютого 1994 р. з причини пропуску строку позовної давності.

Стосовно вимоги визнати право позивача на отримання у власність частки у квартирі АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про приватизація державного житлового фонду» таким, що підлягає захисту, відповідно до вимог ч.5 ст. 267 ЦК України, суд зауважує, відповідний спосіб захисту не передбачений нормами чинного законодавства України.

Відповідно до позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 10 грудня 2019 р. по справі № 808/4131/16:

21. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

В постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року по справі № 263/15749/16-а зазначено таке:

«Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Констатація порушення прав фізичної особи внаслідок бездіяльності суб`єкта владних повноважень без зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, не призводить до захисту порушених прав, оскільки не передбачає способу чи механізму їх відновлення, що суперечить меті адміністративного судочинства, а саме ефективному захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З цього приводу касаційний суд звертає увагу на те, що в межах позовних вимог позивача жодний із засобів правого захисту не буде ефективним у зв`язку з тим, що правовідносини позивача з відповідачем з приводу розгляду заяв позивача вичерпані розглядом цих заяв.

Як йшлося вище, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції можливий за наявності двох обов`язкових умов: забезпечення поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відсутність "бажаного результату" виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки "бажаний результат" встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.

За наведених обставин, касаційний суд приходить до переконання в тому, що висновки суду апеляційної інстанції про відсутність бездіяльності позивача під час розгляду клопотання позивача не відповідають обставинам справи, однак, звертаючись до суду, позивач не визначив способу відновлення порушених прав, тобто не вказав "бажаного результату" правового захисту, що виключає можливість такого захисту та є підставою для відмови в задоволенні позову».

Сам по собі факт визнання права позивача на отримання у власність частки у квартирі АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про приватизація державного житлового фонду» таким, що підлягає захисту, відповідно до вимог ч.5 ст. 267 ЦК України, не породжуватиме жодних правових наслідків ані для позивача, ані для будь-яких інших осіб. А також жодним чином не впливатиме на відновлення його порушених прав у випадку доведення факту такого порушення.

Таким чином, в суду відсутні підстави для задоволення відповідної позовної вимоги.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстраційним № 5-272 на 1/3 від квартири АДРЕСА_1 , що було видане ОСОБА_2 09 лютого 2005 р. Шостою Одеською державною нотаріальною конторою з тієї підстави, що він не писав заяву про відмову від прийняття спадщини, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», Відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Мати позивача, ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 525 ЦК Української РСР 1963 р., часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 ЦК Української РСР 1963 р.

Таким чином, часом відкриття спадщини ОСОБА_3 є саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , а правовідносини в частині спадкування її майна мають регулюватись нормами саме ЦК Української РСР 1963 р.

Згідно з нормами ч.1 ст. 548 ЦК Української РСР 1963 р., для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963 р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Позивач не наводить об`єктивних доводів, які б свідчили про його фактичний вступ в управління або володіння саме майном, належним ОСОБА_3 . Також позивач не наводить доводів поважності пропуску строку прийняття спадщини. Будь-яких об`єктивних доказів того, що під час спадкування майна ОСОБА_3 , були порушені права позивача та неприйняття ним спадщини було вчинено в результаті протиправних дій з боку ОСОБА_2 або інших відповідачів, а не його свідомого волевиявлення, позивач також не наводить. Таким чином, суд не вбачає і цієї позовної вимоги з міркувань необґрунтованості та недоведеності доводів позивача.

Інші позовні вимоги є похідними від вимог про скасування розпорядження органу приватизації про передачу у спільну сумісну власність спірної квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 07 лютого 1994 р., а також визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстраційним № 5-272 на 1/3 від 09 лютого 2005 р. А оскільки такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, не підлягають задоволенню всі інші позовні вимоги.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 133, 141, 211, 247, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1268, 1296, 1300, 1301 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ», Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину за законом- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для учасників справи які не були присутні у судовому засіданні, зазначений строк обчислюється з дня отримання повного тексту рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 30 листопада 2022 року.

Суддя Свячена Ю.Б.

30.11.22