Постанова

Іменем України

07 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 759/14346/16-ц

провадження № 61-6305св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант», Акціонерний банк «Банк регіонального розвитку», Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенція з обмеженою відповідальністю «Дельта М»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року у складі колегії суддів: Голуба С. А., Писаної Т. О., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог, судових рішень по суті спору та вимог заяви

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» (далі - ТОВ «КК «Гарант»), Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» (далі - АБ «Банк регіонального розвитку»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція з обмеженою відповідальністю «Дельта М» (далі - ТОВ «Агенція з обмеженою відповідальністю «Дельта М») про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 30 вересня 2015 року № 009 за кредитним договором від 05 грудня 2006 року № 27/10-7211, укладений між ТОВ «Агенція з обмеженою відповідальністю «Дельта М» та ТОВ «КК «Гарант».

Застосовано наслідки недійсності договору від 30 вересня 2015 року № 009 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 05 грудня 2006 року № 27/10-7211, між ТОВ «Агенція з обмеженою відповідальністю «Дельта М» та ТОВ «КК «Гарант» і визнано недійсним договір про відступлення прав за іпотечним договором від 05 грудня 2006 року № 027/Д39461, укладений між ТОВ «Агенція з обмеженою відповідальністю «Дельта М» та ТОВ «КК «Гарант».

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 листопада 2018 року доповнено резолютивну частину рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року текстом наступного змісту:

«07 грудня 2015 року - Договір про відступлення прав за іпотечним договором від 05 грудня 2006 року № 027/Д39461 зі змінами відповідно до додаткового договору від 10 квітня 2008 року № 1».

Стягнуто з ТОВ «КК «Гарант», АБ «Банк регіонального розвитку», ТОВ «Агенція з обмеженою відповідальністю «Дельта М» на користь ОСОБА_1 в рівних частках по 234,93 грн з кожного, понесеного позивачем судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін та доповнень.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року апеляційні скарги ТОВ «КК «Гарант» та ТОВ «Агенція з обмеженою відповідальністю «Дельта М» задоволено.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року скасовано, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року залишено в силі.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , як особи, яка не брала участі у справі, задоволено.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У листопаді 2021 року ТОВ «КК «Гарант» подав до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткової постанови, в якій просив суд апеляційної інстанції ухвалити додаткове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 60 000 грн, що понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, посилаючись на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції до суду подавалась заява про стягнення витрат на правову допомогу, а на підтвердження понесених витрат були надані наступні докази: акт прийому-передачі наданих послуг від 03 вересня 2018 року відповідно до договору про надання правничої допомоги від 21 листопада 2016 року; платіжне доручення від 03 вересня 2018 року № 83 про сплату 30 000 грн; акт № 2 прийому-передачі наданих послуг від 18 вересня 2018 року відповідно до договору про надання правничої допомоги від 21 листопада 2016 року; платіжне доручення від 18 вересня 2018 року № 85 про сплату 30 000 грн.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року заяву ТОВ «КК «Гарант» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КК «Гарант» витрати на правову допомогу у розмірі 28 592,64 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що ТОВ «КК «Гарант» довело належними доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить додаткову постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «КК «Гарант» відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції передчасно задовольнив частково заяву про ухвалення додаткового судового рішення та стягнув частину витрат на професійну правничу допомогу, оскільки, на думку заявника, ТОВ «КК «Гарант» не надало належних доказів понесення таких витрат, зокрема, платіжні доручення, надані суду, не містять відтисків печатки банку.

Відзиви на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

08 вересня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та постановах Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16648/17-ц (провадження № 61-48191св18), від 02 червня 2021 року у справі № 379/1437/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження судового рішення ОСОБА_1 вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 , задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Повно та всебічно вивчивши заяву ТОВ «КК «Гарант» про ухвалення додаткового судового рішення щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу, перевіривши надані заявником докази, детально проаналізувавши їх на предмет співмірності витрат на оплату послуг адвоката із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви.

При цьому, ТОВ «КК «Гарант» не оскаржує додаткову постанову апеляційного суду у частині зменшення суми компенсації, тому Верховний Суд не надає цьому оцінку.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що заявник не надав суду належних доказів понесення ним будь-яких судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки не надав належним чином оформлених платіжних доручень про фактичну оплату послуг адвоката.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими доводами заявника.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що на підтвердження понесених витрат заявником були надані наступні докази: акт прийому-передачі наданих послуг від 03 вересня 2018 року відповідно до договору про надання правничої допомоги від 21 листопада 2016 року; платіжне доручення від 03 вересня 2018 року № 83 про сплату 30 000 грн згідно з актом; акт № 2 прийому-передачі наданих послуг від 18 вересня 2018 року відповідно до договору про надання правничої допомоги від 21 листопада 2016 року; платіжне доручення від 18 вересня 2018 року № 85.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про відсутність підтвердження отримання адвокатом коштів від заявника, оскільки вказані платіжні доручення, які ОСОБА_1 ставить під сумнів, завірені та подані до суду в інтересах ТОВ «КК «Гарант» самим адвокатом, тобто підстав вважати, що кошти ним не були отримані немає, а самі копії платіжних доручень узгоджуються з іншими наданими заявником доказами понесення витрат, що в своїй сукупності дозволило суду апеляційної інстанції дійти однозначного висновку про належне підтвердження заявником понесення ним зазначених витрат.

Посилання заявника на неврахування апеляційним судом наведених у касаційні скарзі правових висновків Верховного Суду не заслуговує на увагу, оскільки у них були встановлені інші фактичні обставини.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів.

Доводи заяви про ухвалення додаткового судового рішення були предметом повного та всебічного дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану додаткову постанову без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк