Постанова

Іменем України

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 932/7278/20

провадження № 61-8573св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2021 року у складі судді Кондрашова І. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2022 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати незаконним наказ Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради (далі - КП «Теплоенерго») від 04 травня 2020 року № 162 про припинення трудового договору, а також визнати недійсним її звільнення з роботи; поновити її на посаді контролера теплового господарства служби реалізації та збору платежів центру обслуговування абонентів КП «Теплоенерго»; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн, допустити негайне виконання судового рішення.

Підставою позовних вимог ОСОБА_1 зазначила те, що вона з 14 березня 2002 року працювала в КП «Теплоенерго» на різних посадах. 04 травня 2020 року її звільнено з посади контролера теплового господарства служби реалізації та збору платежів центру обслуговування абонентів у зв`язку із скороченням штату, про що був виданий наказ № 162.

Своє звільнення позивач вважає незаконним і не погоджується з ним, оскільки при скороченні штату було проігноровано її переважне право на залишення на роботі та порушено норми трудового законодавства, що регулюють порядок вивільнення працівників; відповідач не видав у день звільнення трудової книжки та не провів з нею остаточного розрахунку. При її звільненні не було враховано критерії конкурсного відбору працівників та не взято до уваги її кваліфікацію і продуктивність праці, наявність у неї спеціальної освіти та безперервного стажу роботи на підприємстві, відсутність стягнень.

З моменту звільнення позивач перебуває у вимушеному прогулі, тому вважає, що за цей час КП «Теплоенерго» повинно сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу та 20 000,00 грн моральної шкоди, яка, на її думку, заподіяна незаконним звільненням і порушенням її трудових прав.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 26 жовтня 2021 року позов задовольнив частково. Визнав незаконним та скасував наказ КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради від 04 травня 2020 року № 162 про звільнення ОСОБА_1 з посади контролера теплового господарства служби реалізації та збору платежів центру обслуговування абонентів у зв`язку із скороченням штату. Поновив ОСОБА_1 на посаді контролера теплового господарства служби реалізації та збору платежів центру обслуговування абонентів КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради. Стягнув з КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 58 385,04 грн. В решті позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване порушенням відповідачем норм трудового законодавства України при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади за скороченням штату працівників. З метою поновлення порушених прав позивача суд вважав, що належним способом захисту у цьому спорі є визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу про звільнення, адже законодавство України не передбачає такого способу захисту, як визнання звільнення недійсним. Оскільки на підприємстві був встановлений неповний робочий тиждень, то ж при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід це врахувати. Позивач не довела належними і допустимими доказами факт заподіяння їй моральної шкоди, тому в цій частині вважав позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають.

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська додатковим рішенням від 19 січня 2022 року допустив негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді контролера теплового господарства служби реалізації та збору платежів центру обслуговування абонентів КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради.

Додаткове рішення мотивоване не зазначенням в рішенні суду про його негайне виконання у відповідній частині.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Дніпровський апеляційний суд постановою від 21 липня 2022 року апеляційну скаргу КП «Теплоенерго» залишив без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2021 року в частині стягнення з КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінив, збільшив розмір стягненого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 58 385,04 грн до 98 638,08 грн. В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, встановивши незаконність звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на займаній посаді. Проте, ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції помилково виходив з розрахунку 161 дня вимушеного прогулу, адже кількість робочих днів за вказаний період вимушеного прогулу становить 272 робочі дні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 07 березня 2022 року, КП «Теплоенерго» просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2022 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16, від 27 березня 2019 року у справі № 756/5243/17, від 17 червня 2020 року у справі № 341/1751/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 569/4763/16, від 14 серпня 2019 року у справі № 644/2415/16, від 07 лютого 2018 року у справі № 758/5386/15, від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суди не дослідили всіх обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Технічна освіта ОСОБА_1 не є профільною для професії контролера теплового господарства, яку вона обіймала. Окрім цього, суд залишив поза увагою, що в особовій справі та особовій картці ОСОБА_1 є інформація щодо однієї вищої освіти (яка не є профільною) за спеціальністю «вагонобудування та вагонне господарство», кваліфікація за дипломом «інженер шляхів сполучення - механік». Інша інформація підприємству не надавалась, а тому не могла бути використана спеціальною комісією з розгляду питань щодо скорочення чисельності чи штату працівників при проведенні порівняння працівників. Комісія на підставі наданої інформації, інших критеріїв та загальних показників, які були розглянуті в сукупності, провела системну роботу з визначення виробничої діяльності працівників, що перебували на аналогічній посаді, та наявності у них переважного права на залишення на роботі у разі рівності вказаних показників, за результатами якої прийняла остаточне рішення. При цьому скорочення стосується насамперед тих працівників, кваліфікація та продуктивність праці яких є нижчою від інших на посаді, аналогічній займаній. Будь-якого порядку визначення рівня кваліфікації чи продуктивності праці працівника, їх критеріїв тощо чинним законодавством України не встановлено.

Скорочення ОСОБА_1 є правомірним, адже проведено з дотриманням процедури скорочення та норм чинного законодавства України.

Крім цього, суди залишили поза увагою заяву відповідача про застосування строків давності, що є грубим порушенням норм процесуального права, позивач отримала свою трудову книжку та ознайомилась із копією наказу про її звільнення 25 травня 2020 року. З позовом звернулася до суду 24 червня 2020 року, тобто в установлений законом строк, проте позов ухвалою суду залишено без руху, після чого нова редакція позовної заяви надійшла до суду лише 22 січня 2021, тобто з очевидним пропуском спеціального строку позовної давності, який сплив 25 червня 2020 року.Отже в цьому випадку переривання позовної давності не відбулось, тому строки є такими, що сплили.

Оскільки позивач у касаційному порядку судові рішення не оскаржує, тому предметом касаційного перегляду є судові рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

25 жовтня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 14 березня 2002 року до 04 травня 2020 року працювала в КП «Теплоенерго» на різних посадах.

22 грудня 2016 року ОСОБА_1 переведена на посаду контролера теплового господарства служби реалізації та збору платежів центру обслуговування абонентів КП «Теплоенерго».

Наказом відповідача від 21 лютого 2020 року № 84/1 на підприємстві створено спеціальну комісію з розгляду питань щодо скорочення чисельності чи штату працівників.

Згідно з протоколом засідання спеціальної комісії з розгляду питань щодо скорочення чисельності чи штату працівників від 25 лютого 2020 року, проведено оцінку суб`єктів (працівників), які обіймають посаду контролера теплового господарства відповідача. Всього оцінено 44 працівники, в тому числі й ОСОБА_1 .

За результатами засідання спеціальної комісії з розгляду питань щодо скорочення чисельності чи штату працівників КП «Теплоенерго», комісія дійшла висновку про звільнення на підставі пункту 1 статті 41 КзпП України 27 працівників, у тому числі ОСОБА_1 .

04 травня 2020 року ОСОБА_1 наказом КП «Теплоенерго» № 162 звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату.

ОСОБА_1 має вищу технічну освіту, пройшла курси підвищення кваліфікації та отримала спеціальність бухгалтер, деякий час працювала у відповідача на посаді бухгалтера-контролера. За час своєї трудової діяльності не має дисциплінарних стягнень та не порушувала трудової дисципліни.

Серед 17 працівників, які були залишені на роботі, лише ОСОБА_1 має вищу освіту та освітньо-кваліфікаційний рівень магістра, а також в рамках підвищення кваліфікації спеціальність «бухгалтер», в неї найбільш тривалий безперервний стаж роботи на цьому підприємстві - 18 років.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суд з`ясовує, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу, на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Матеріали справи містять наказ КП «Теплоенерго» від 30 січня 2020 року № 51 про скорочення штату у зв`язку з реструктуризацією структурних підрозділів, згідно з яким скороченню підлягають 27 штатних одиниць контролерів теплового господарства (а. с. 93, том 1).

Відповідно до статті 42 КЗпП України в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина друга статті 49-2 КЗпП України).

З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19.

Суди встановили, що серед працівників, які були залишені на роботі, зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , лише ОСОБА_1 має вищу освіту та освітньо-кваліфікаційний рівень магістра, а також спеціальність «бухгалтер» в рамках підвищення кваліфікації, має найбільший стаж роботи - 18 років. Комісія при дослідженні кандидатур всіх робітників та співставленні їх в однакових умовах дослідила характеристики лише тих працівників, які безпосередньо рекомендувала керівник структурного підрозділу. Відповідач не досліджував особисті, ділові якості та професійні навички позивача.

Ураховуючи встановлені судами фактичні обставини справи, суди правильно застосували частину другу статті 42 КЗпП України та з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів обґрунтовано вважали, що переважне право позивача на залишення на роботі порушено.

Переоцінка доказів знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Заперечуючи проти таких висновків судів, відповідач зазначив, що оцінювання продуктивності та кваліфікації праці позивача є виключною компетенцією роботодавця, проте належних і допустимих доказів на підтвердження висновку про наявність підстав для скорочення саме позивача роботодавець у встановленому законом порядку не надав.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

Отже, ухвалюючи у справі судові рішення, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, дійшовши обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Висновки судів у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними, тлумачення норм трудового законодавства України на власний розсуд та необхідності здійснення переоцінки доказів у справі, є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (висновокВеликої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Доводи касаційної скарги відповідача щодо порушення позивачем строків звернення до суду з цим позовом спростовуються положенням частини третьої статті 185 ЦПК України, про що зазначав як суд першої інстанції так і апеляційний суд, тому додаткової правової оцінки не потребують.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов