ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2584/21 Номер провадження 22-ц/814/4436/22Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м.Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Книш Сергія Івановича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 червня 2022 року, ухвалене суддею Тімошенко Н.В., повний текст складено дата не вказана

у справі за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Книш Сергія Івановича до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, третя особа: Головне управління державної казначейської служби України в Полтавській області, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням посадової особи ГУНП в Полтавській області, -

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Книш С.І. звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, третя особа: Головне управління державної казначейської служби України в Полтавській області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням посадової особи ГУНП в Полтавській області.

Позовна заява мотивована тим, що 06.11.2020 року інспектором СРПП № 2 Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області Панченко Т.М. складено протокол про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, відносно ОСОБА_1 . Постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.01.2021 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення. Листом ГУНП в Полтавській області від 11.03.2021 року у відповідь на скаргу ОСОБА_1 повідомлено, що в діях інспектора Панченко Т.М. вбачається недотримання вимог діючих наказів МВС, за що останню притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани. Вважає, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, а також фактичне визнання ГУНП в Полтавській області незаконності дій посадової особи свідчить про незаконні дії інспектора Панченко Т.М. та є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що вказані обставини викликають дискомфорт, пригнічений настрій, завдали шкоди його здоров`ю, порушують життєві ритми та зв`язки, для поновлення яких необхідний час та зусилля, напружений психологічний стан, з`явилося відчуття постійної тривоги, хвилювання, нервові розлади, тому просив суд стягнути з ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну незаконним рішенням посадової особи у розмірі 36 000 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02 червня 2022 рокуу задоволенні позову представника ОСОБА_1 адвоката Книш Сергія Івановичадо Головного управління Національної поліції в Полтавській області, третя особа: Головне управління державної казначейської служби України в Полтавській області, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням посадової особи ГУНП в Полтавській області - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до ст. 283,284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. Викладені обставини позивачем не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає ОСОБА_1 , акцентуючи свої доводи на власному визначенні змісту частини 1 статті 1176 ЦК України. Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому ГУ НП в Полтавській області моральної шкоди, оскільки не довів суду наявності обов`язкових елементів, а саме факту спричинення шкоди та протиправності дій заподіювача шкоди, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Таким чином, правові підстави для застосування норм статті 1176 ЦК України та визнання дій (бездіяльності) відповідача незаконними та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. При цьому, враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що доводи позивача, з якими він пов`язує виникнення моральної шкоди та її розмір, не є підставою для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та частин 2, 6, 7статті 1176 ЦК України, а обраний ним у зв`язку з такими діями спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права. Крім цього, судом не встановлено взаємозв`язку між складанням протоколу про адміністративне правопорушення та захворюванням позивача на COVID-19, оскільки вказана хвороба є інфекційною та не може бути спричинена закриттям справи про адміністративне правопорушення. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, є недоведеними, а тому позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Книш С.І., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та вирішити питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт незаконності дій працівників поліції при складенні протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 встановлено судом та підтверджується постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 січня 2021 року, яка набрала законної сили, а тому доказуванню не підлягає і є обов`язковою для суду при розгляді даної справи. Вважає, що відносно позивача мало місце неналежне провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП, постанова Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 січня 2021 року у справі №541/218/20 є беззаперечним доказом неправомірної поведінки посадової особи ГУНП в Полтавській області при складенні протоколу про адміністративне правопорушення і до цих правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зазначає, що повністю доведено склад цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодуванняморальної шкоди, а саме доведено такі складові як неправомірні дії посадової особи, яка склала протокол, наявність шкоди, що полягає у спричиненні моральних страждань у зв`язку з притягненням до адміністративної відповідальності, а також причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями посадових осіб та наявністю шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргуГоловне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 06.11.2020 року інспектором СРПП № 2 Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області Панченко Т.М. складено протокол про адміністративне правопорушення за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, відносно ОСОБА_1 (а.с. 132).

Постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.01.2021 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито за відсутності складу адміністративного правопорушення (а.с. 158-163).

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі та положення норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що до даних правовідносин слід застосовувати положення ст. 1173 ЦК України.

При цьому, судом першої інстанції зазначено, що під час вирішення даного спору про відшкодування шкоди за ст. 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції визнав недоведеною наявність складових, які є підставою для відшкодування шкоди.

Так, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 зазначає, що моральної шкоди йому завдано внаслідок незаконних дій посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане адміністративне провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень).

Однак, судом встановлено, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, жодного адміністративного стягнення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. до позивача застосовано не було.

В той же час, суд першої інстанції зазначив, що складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до ст. 283,284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом.

За таких обставин, суд першої інстанції визнав, що викладені обставини позивачем не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає ОСОБА_1 , акцентуючи свої доводи на власному визначенні змісту частини 1статті 1176 ЦК України. Вказана норма не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки чітко визначає підстави на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, а не ті підстави, на які посилається позивач.

Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому ГУ НП в Полтавській областіморальної шкоди,оскільки не довів суду наявності обов`язкових елементів, а саме факту спричинення шкоди та протиправності дій заподіювача шкоди, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, правові підстави для застосування норм статті 1176 ЦК України та визнання дій (бездіяльності) відповідача незаконними та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

При цьому, судом першої інстанції враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17.

Крім того, суд першої інстанції визнав, що безпідставним є посилання позивача, як на правову підставу для задоволення позову, на ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки вказаним Законом (частина 1 статті 1, пункт 5 статті 3, частини 1, 5, 6 статті 4) встановлено, що моральна шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 статті 12.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що держава відповідає за завдану громадянину моральну шкоду лише у разі, якщо така шкода стала наслідком вчинення саме процесуальних дій відповідних органів, які обмежують права громадян.

За таких обставин, суд першої інстанції визнав, що доводи позивача, з якими він пов`язує виникнення моральної шкоди та її розмір, не є підставою для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та частин 2, 6, 7статті 1176 ЦК України, а обраний ним у зв`язку з такими діями спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права.

Крім цього, судом першої інстанції не встановлено взаємозв`язку між складанням протоколу про адміністративне правопорушення та захворюванням позивача на COVID-19, оскільки вказана хвороба є інфекційною та не може бути спричинена закриттям справи про адміністративне правопорушення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, є недоведеними, а тому позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку , передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органі, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.5, 6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив підставою для відшкодування шкоди - закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення за відсутності складу адміністративного правопорушення не свідчить про те, що протокол про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП складено незаконно та що спричинило йому моральну шкоду.

Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 зазначено, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди , завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії ( рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив. Чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

В той же час, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених ним душевних страждань, не надано доказів причинно-наслідкового зв`язку між притягненням його до адміністративної відповідальності та завданою моральною шкодою.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріалами справи доведено наявність шкоди, що полягає у спричиненні моральних страждань у зв`язку з притягненням до адміністративної відповідальності, то такі доводи не заслуговують до увагу, оскільки ОСОБА_1 займає посаду начальника Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства, тому будь яка його діяльність або бездіяльність у тій чи іншій сфері має суспільний інтерес та у засобах масової інформації публікується така інформація, що не заперечується стороною позивача (а.с. 36, 37, 39-42). Щодо негативних емоцій, які сприяли розладу імунітету ОСОБА_1 та у подальшому його хворобі на COVID-19, то колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відсутності причино-наслідкового зв`язку між складенням протоколу про адміністративне правопорушення та вказаною хворобою позивача.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи та вимоги апеляційної скарги, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Книш Сергія Івановича - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов