Справа № 464/8219/21 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1883/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

при секретарі Івасюта М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідачів ОСОБА_3 , представника Сихівського РА ЛМР Кузів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, визнання наймачем житлового приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою,-

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, в якому просить визнати його членом сім`ї ОСОБА_4 , а також визнати відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім цього, просить визнати його, ОСОБА_1 , основним квартиронаймачем (наймачем) вказаного житлового приміщення.

В обґрунтування позову покликається на те, що 24.02.2004 він, ОСОБА_1 , за згодою його бабці ОСОБА_4 (основного квартиронаймача станом на 2002 рік) був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 та проживав у такій з дитинства. Право користування даною квартирою виникло у ОСОБА_4 на підставі ордеру №003046 від 02.04.2002, виданого Галицькою районною радою народних депутатів. Ще перед реєстрацією у вказаній квартирі, він постійно мешкав там з бабцею, дідом, мамою і батьком однією сім`єю. Вони були поєднані спільним побутом, а тому, з огляду на положення ст.64 ЖК України, його слід визнати членом сім`ї наймача. Станом на даний час у вказаній вище квартирі він проживає, сплачує комунальні послуги, здійснює належний догляд за квартирою, здійснює поточний ремонт, тощо. Відповідачі у квартирі не проживають протягом останніх шести місяців без поважних на те причин, їх особистих речей у квартирі немає, з ним спільного господарства не ведуть, не здійснюють оплату житлово-комунальних послуг, не цікавляться станом квартири, а тому є законні підстави вважати їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Даний факт підтверджується актами, зібраними за останні шість місяців, виданими ОСББ «Коломийська, 9» від 30.04.2021 від 02.07.2021, від 22.09.2021. Більше того, згідно із інформаційною довідкою з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачка ОСОБА_4 має у власності будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , де постійно проживає разом із відповідачем ОСОБА_5 . Окрім цього, відповідач ОСОБА_5 має у власності квартиру АДРЕСА_4 та будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Із покликанням на ст.107 ЖК України, вважає, що оскільки відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вибули із спірної квартири на постійне місце проживання за іншою адресою, їх слід вважати такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Також, з огляду на норми ст.106 ЖК України, та вищезазначені обставини, просить визнати його основним квартиронаймачем житлового приміщення.

Від відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 02.02.2022 надійшла зустрічна позовна заява, у якій останні просять зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом надання їм ключів та вселення у дану квартиру.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви покликаються на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву. Зокрема, зазначають про те, що їм чиняться перешкоди у доступі до належного їм житла, а саме квартири АДРЕСА_2 . Іншої квартири, яка є придатною для проживання, у них немає. Вони ніколи не втрачали інтерес до вказаної квартири, однак у зв`язку із зміною ОСОБА_1 замків, не можуть потрапити у таку та безперешкодно у ній проживати.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, визнання наймачем житлового приміщення відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом надання їм ключів, а також можливості вселення у квартиру.

У задоволенні зустрічного позову в частині позовної вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.

Рішення суду в апеляційному порядку 26 липня 2022 року оскаржив ОСОБА_2 , представник ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, висновки суду якого не відповідають дійсним обставинам справи. Стверджує, що з аналізу поданих доказів чітко вбачається те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 втратили право на користування житловим приміщенням з двох причин, а саме, з причин відсутності в житловому приміщення більше шести місяців та з причини вибуття в інший населений пункт, де проживають з 2015 року. Також зазначає, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_6 не проживає з лютого 2021 року. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не надали жодних доказів поважності причин своєї відсутності в житловому приміщенні протягом 1 року або хоча б протягом шести місяців і вони не зверталися до правоохоронних органів з метою усунення їм перешкод у користуванні квартирою. Також звертає увагу на помилковість висновків суду про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мають іншого житла для проживання.

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 29 червня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та в частині часткового задоволення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і прийняти нове рішення, яким первісний позов задоволити і відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих причин, що з наданих сторонами доказів та показів свідків неможливо беззаперечно встановити факт відсутності відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Сам по собі факт не проживання відповідачів у спірній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Також суд прийшов до висновку, що позивачами за зустрічним позовом не доведено, що відповідачкою ОСОБА_6 чиняться перешкоди щодо їх проживання у квартирі АДРЕСА_2 , а відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 визнав те, що саме ним було здійснено заміну замків у квартирі, відтак, наявні підстави для зобов`язання відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у користуванні квартирою, шляхом надання їм ключів від квартири, а також можливості вселення у таку.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира складається з двох кімнат, загальною площею 50,20 кв.м., квартира не приватизована (т.1 а.с.8 довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб).

Відповідачі ОСОБА_4 (основний квартиронаймач), ОСОБА_5 (чоловік) та ОСОБА_1 (син) були вселені у вищевказану квартиру на підставі ордеру №003046 від 02.04.2002, виданого Адміністрацією Галицької районної Ради народних депутатів (т. 1 а.с. 64).

Позивач ОСОБА_1 був зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , за згодою основного квартиронаймача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.8).

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 просить визнати свою бабцю ОСОБА_4 , дідуся ОСОБА_5 та батька ОСОБА_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, покликаючись на їх непроживання у квартирі АДРЕСА_2 понад шість місяців без поважних причин.

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог, позивачем ОСОБА_1 надано акти про фактичне проживання/не проживання, видані ОСББ «Коломийська, 9» 30.04.2021 №87, №88, №89, 02.07.2021 №96, №97, №98 та 22.09.2021 №101, №102, №103. Згідно вказаних актів, комісією в складі мешканців будинку було проведено обстеження квартири АДРЕСА_2 та встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають у квартирі з 2003 року, а відповідач ОСОБА_1 не проживає у такій з лютого 2021 року. Дані встановлені факти підтвердили своїми підписами свідки сусіди: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання АДРЕСА_7 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання АДРЕСА_8 (т.1 а.с.11, 12, 13, 14, 15, 16, 17).

Разом з тим, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , яким підписані усі наведені вище акти, надав показання про те, що проживає у будинку АДРЕСА_9 з 2001 року, із позивачем ОСОБА_1 товаришує. Усі акти, які він підписував, були підготовлені головою ОСББ, а фактично обстеження у квартирі не проводилось.

Окрім цього, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка є сусідкою позивача, надала показання про те, що востаннє бачила батька позивача - ОСОБА_1 у січні 2020 року, його дружина говорила, що він не проживає у квартирі. У спірний період у квартиру позивача вона не заходила, тому хто у такій проживає і чиї речі є у ній, не може ствердити.

Згідно із листом, адресованим адвокату Петришину А.М. за №35 від 29.10.2021, наданим старостою Івано-Франківської селищної ради Лозинського старостинського округу №5 Яворівського району Львівської області І.С.Пурським, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дійсно проживають на території Лозинського старостинського округу за адресою: АДРЕСА_3 без реєстрації з травня місяця 2015 року по даний час (т. 1 а.с.18).

Відповідно до акту обстеження житлових умов будинку, складеного старостою Івано-Франківської селищної ради Лозинського старостинського округу №5 Яворівського району Львівської області І.С.Пурським та депутатом ОСОБА_10 , під час обстеження вищезазначеного будинку АДРЕСА_3 , встановлено, що вказаний будинок складається із двох житлових кімнат та кухні. В будинку відсутнє газове опалення та вигоди, будинок потребує ремонту та не придатний для постійного проживання. Будинок знаходиться на великій відстані від інших житлових будинків. Дорога до будинку є ґрунтова і в осінній та зимовий період до нього добратися без спецтехніки є неможливо (т. 1 а.с. 133).

З наданих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 медичних документів вбачається, що вони уклали декларації із сімейним лікарем Комунальної 4-ї міської поліклініки м.Львова (за місцем своєї реєстрації) та періодично звертаються на лікування (т.1 а.с.123-129, 157,158).

Згідно із довідками, виданими заступником начальника відділу обслуговування громадян №6 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 31.01.2022, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дійсно перебувають у даному відділі на обліку, як отримувачі пенсії за віком з 01.01.2004 (т.1 а.с.140, 141).

Відповідно до листа начальника ВП №2 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області, адресованого адвокату У.Приндоті 24.02.2022, згідно даних інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції» ВП №2 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області, в період з 01.12.2021 по 31.12.2021 у відділ поліції надійшло повідомлення від гр. ОСОБА_1 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 невідомі особи поміняли замки в дверях його квартири, оскільки його два місяці у квартирі не було (т.1 а.с.160-161).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , яка є донькою відповідача ОСОБА_1 , та ОСОБА_12 , який є його зятем, надали показання про те, що їм відомо про конфлікт, який існує між позивачем ОСОБА_1 та його батьком ОСОБА_1 . У спірній квартирі вони ніколи не були, однак їм відомо, що позивач змінив замки у квартиру, внаслідок чого батько не міг потрапити у квартиру. З приводу вказаних подій, він звертався у відділ поліції.

Свідок ОСОБА_13 , який є сином відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та рідним братом відповідача ОСОБА_1 , у судовому засіданні надав пояснення про те, що його мати ОСОБА_4 отримала квартиру АДРЕСА_2 у 2002 році. Спочатку батьки проживали у квартирі постійно, однак в подальшому дружина брата часто влаштовувала скандали, у зв`язку з чим вони постійно у квартирі не проживали.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За змістом частин 1, 2 статті 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно із ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем-громадянином, на ім`я якого видано ордер.

У відповідності до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно з положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши надані позивачем докази у сукупності із встановленими обставинами справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість беззаперечно встановити факт відсутності відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Сам по собі факт не проживання відповідачів у спірній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Щодо актів, виданих ОСББ «Коломийська, 9» 30.04.2021 №87, №88, №89, 02.07.2021 №96, №97, №98 та 22.09.2021 №101, №102, №103, суд першої інстанції правильно зазначив, що з їх змісту неможливо встановити, що відповідачі за первісним позовом, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 2003 року, а відповідач ОСОБА_1 з 2021 року покинули спірну квартиру, не проживали у ній без поважних причин, не цікавились нею, а також не вчиняли будь-яких дій, направлених на вселення до спірного житла. Зі змісту вказаних актів, а також з пояснень одного із свідків ОСОБА_7 , вбачається, що такі складені без обстеження квартири, де зареєстрований позивач ОСОБА_1 . Даними доказами неможливо встановити чи вибули відповідачі з квартири та чи зберігаються їх речі в квартирі, відтак інформація, викладена в даних актах не підтверджується жодними іншими доказами для їх оцінки в сукупності.

Разом з тим, наданими представником відповідачів доказами підтверджується наявність у відповідачів за первісним позовом перешкод у користуванні спірною квартирою, а також щодо їх відсутності у цій квартирі понад встановлений законом строк саме з поважних причин. Також встановлено, що їх непроживання у квартирі обумовлено неправомірними діями позивача ОСОБА_1 , який замінив замки у квартирі АДРЕСА_2 ./

Покликання скаржника на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 постійно проживають в с.Дубровиця з травня 2015 року не є доведеним, оскільки з наявних матеріалів справи встановлено, що будинок в згаданому селі де останні інколи проживають не є придатним для постійного проживання.

З наданих скаржником доказів в суді першої та апеляційної інстанції неможливо встановити факт не проживання відповідачів в спірній квартирі без поважних причин, а також, що ним не чиняться останнім перешкоди в можливості проживання в такій квартирі.

Колегія суддів звертає увагу, що скаржник своїми діями фактично намагається позбавити основного квартиронаймача та інших відповідачів (мешканців квартири, які там зареєстровані зі згоди основного квартиронаймача) їх законного права на проживання в спірній квартирі з набуття за собою статусу основного квартиронаймача в спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 червня 2022 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 червня 2022 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк