Справа № 404/8953/21
Номер провадження 2/404/2414/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

10 листопада 2022 року Кіровський районний суд міста К іровограда

в складі: головуючого судді Кулінка Л.Д.

за участю секретаря Московенка В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , у листопаді 2021 року, звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 . Позов мотивовано, тим що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі з ОСОБА_2 . Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 серпня 2019 року шлюб розірвано. Від спільного подружнього життя сторони мають дочок: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Позивач є власником квартири АДРЕСА_3 , яка набуьа нею внаслідок приватизації державного житлового фонду та договору дарування. На вказаній житловій площі 13.11.2018 року був зареєстрований як член сім`ї власника ОСОБА_2 . З березня 2019 року і на момент подання позову до суду відповідач за вказаною адресою не проживає, його речі в квартирі відсутні. Станом квартири позивач не цікавиться, витрат по утриманню квартири та сплати комунальних послуг відповідач не несе, це створює перешкоди позивачу у користуванні своєю власністю, що й стало причиною звернення позивача до суду.

Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання (а.с. 27).

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. В судове засідання призначене на 10.11.2022 року позивач не з`явились, представником позивача подано до суду заяву (вх. № 31659 від 07.11.2022 року) про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечують (а.с. 49).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 39, 48), причини неявки суду не відомі, заяв, клопотань та відзиву на позов до суду не подавав.

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідачу направлялась повістка про виклик до суду на адресу, зазначену в позовній заяві та за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку (довідка № 025078/1 про реєстрацію місця проживання, а.с. 26 на звороті), а також відповідача повідомлено в порядку частини одинадцятої статті 128 Цивільного процессуального кодексу України.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини четвертої статті 223 та статті 280 Цивільного процесуального кодексу України.

Розглянувши наявні матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке.

Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За приписами статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено статтею 391 Цивільного кодексу України.

Позивач булла одружена з відповідачем. Відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління юстиції 19 грудня 2003 року народження зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1292. Прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка ОСОБА_8 , дуржини ОСОБА_8 . Зазначене підтверджується свідоцтвом про одруження від 19.12.2003 року (а.с.10).

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 13 серпня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.11).

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 24.01.2000 року виданного Кіровоградською міською радою, яке записане у реєстрову книгу за № 29970, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 (а.с.16). Оригінал свідоцтва про право власності оглянуто в судовому засіданні.

Відповідно до копії договору дарування частки квартири (з одночасним визначенням часток співвласників у спільній сумісній власності) від 23.01.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Прохор Л.Є., оригінал якого оглянуто судом в судовому засіданні, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_12 подарували свої частки квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 (а.с.17-18).

Отже позивач, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , зазначене підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 78594992 від 23.01.2017 року (а.с.19).

За довідкою виданою Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна організація № 4» Міської ради міста Кропивницького, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 22).

Реєстрація відповідача за адресою: АДРЕСА_4 , підтверджена також довідкою № 025078/1 про реєстрацію місця проживання особи, наданої на запит суду Відділом реєстрації місця проживання особи управління у сфері державної реєстрації департаменту надання адміністративних послуг Кропивницької міської ради (а.с. 26).

Згідно акту від 10 2020 року, складеного сусідами ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , затвердженого начальником Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація № 4» Міської ради міста Кропивницького, вбачається, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 за місцем своєї реєстрації, за адресою: АДРЕСА_4 , не проживає з березня 2019 року (а.с. 21).

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 повністю і беззаперечно засвідчили в судовому засіданні обставини щодо непроживання відповідача в спірній квартирі понад один рік.

Згідно зі частиною першою статті 4 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд).

Статтею 150 Житлового кодексу УРСР визначено право громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Таке ж право закріплене у статтях 319, 383 Цивільного кодексу України, за змістом яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї або інших осіб.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільний кодекс України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України).

При цьому відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За роз`ясненнями, викладеними в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 Цивільного кодексу України), то власник на підставі статті 391 Цивільного кодексу України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку з цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Таким чином, ОСОБА_2 будучи зареєстрований в належній позивачу квартири, порушує права та законні інтереси позивача, ОСОБА_1 , як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 втратив право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і на час розгляду справи не проживає в ньому більше одного року, що відповідно до положень статтей 391, 405 Цивільного кодексу України, дає суду підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_2 .

А також реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації її права як власника спірного житлового приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

При визнанні судом відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час не проживає у зазначеній квартирі, тобто квартира не є її житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, у п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 року наголошується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004 року).

Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 908,00 грн.

Керуючись Житловим кодексом Української РСР, статтями 316-319, 321, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, статтями 7, 10, 11, 57-60, 81, 141, 258, 263-265, 280-284 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , про визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 908,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення даного рішення до Кропивницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення суду складено 11.11.2022 року.

Суддя Кіровського районного

суду міста Кіровограда Людмила КУЛІНКА

Суддя Кіровського Л. Д. Кулінка

районного суду

м.Кіровограда