Номер провадження: 22-ц/813/8224/22
Справа № 509/5080/18
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Пузанова Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 вересня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Міністерства юстиції України, державного реєстратора Махортова Ігоря Олександровича Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області», про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, поновлення права власності на нерухоме майно,

встановив:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 , з врахуванням уточнень, поданих у вересні 2019 року, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Міністерства юстиції України, державного реєстратора Махортова Ігоря Олександровича про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 27.08.2013 року між ним та ПАТ АБ Порто Франко був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав йому кредит у розмірі 200 000грн строком до 26.08.2020 року.

З метою забезпечення виконання ним зобов`язань за кредитним договором в цей же день сторони уклали та нотаріально посвідчили іпотечний договір, предметом якого є належне йому на праві власності нерухоме майно: земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, які знаходяться на АДРЕСА_1 .

В жовтні 2018 року йому стало відомо, що рішенням державного реєстратора Комунального підприємства Реєстраційна служба Одеської області Махортова І.О. наведене вище нерухоме майно зареєстровано на праві власності на ім`я ОСОБА_3 . Підставою виникнення у останнього права власності зазначено іпотечний договір від 27.08.2013 року, договір відступлення прав вимоги від 03.12.2016 року та повідомлення ОСОБА_3 від 19.12.2016 року.

Посилаючись на те, що судове рішення про стягнення з нього кредитної заборгованості за укладеним із ПАТ АБ Порто Франко договором не ухвалювалося та на те, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року у кримінальному провадженні накладено арешт на майно, іпотекодержателем та заставодержателем якого є ТОВ Фінансова компанія Топ Фінанс, в тому числі і на належні йому на праві власності житловий будинок і земельну ділянку, що виключало право державного реєстратора здійснювати реєстраційні дії щодо цього майна, а також на невиконання вимог закону щодо реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження до початку процедури звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та надіслання боржнику і іншим обтяжувачам письмового повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП Реєстраційна служба Одеської області Махортова І.О., індексний номер 37624412 від 18.10.2017 року, щодо реєстрації об`єкта нерухомого майна у вигляді житлового будинку з господарчими спорудами загальною площею 55,1 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,06га, кадастровий номер :02:003:0387 за ОСОБА_3 та поновити його ( ОСОБА_4 ) право власності на наведене вище нерухоме майно.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Танасогло Олександр Михайлович, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на законі. Зокрема, вважає, що суд проігнорував ухвалу слідчого судді у кримінальному провадженні та безпідставно не зважив на доводи позивача про те, що державний реєстратор не мав права вчиняти реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем (його правонаступником). Скаржник вказав, що судом при вирішенні спору не враховано ряд обставин, які мають значення для справи, а саме: що умовами укладеного ним з банком іпотечного договору погоджено можливість виникнення у іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який ними не укладався; що іпотекодержателем не виконано вимоги статті 37 Закону України Про іпотеку щодо оцінки предмета іпотеки на підставі висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності, а оцінка житлового будинку відсутня взагалі; що відсутні належні та допустимі докази надіслання йому як боржнику письмової вимоги про усунення порушення.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу, відповідач- Міністерство юстиції України , погодилось з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції щодо того, що відповідно до норм чинного законодавства єдиним суб`єктом, наділеним повноваженнями приймати рішення щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень, відмов в державній реєстрації є державний реєстратор, таким чином суд приходить до висновку, що Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем у справі.

Позивач в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явився. Його представник-адвокат Танасогло О.М. направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність ОСОБА_1 , підтвердивши їх обізнаність щодо дати, часу та місця розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Гусельщикова М.А., звернулася до апеляційного суду із заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку з технічною неможливістю прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, в той час як ОСОБА_3 бажає прийняти участь у розгляді справи через свого представника. При цьому обґрунтування відсутності технічної можливості брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції адвокат не наводить.

Відповідно до статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що поважність причин неявки в судове засідання відповідача ОСОБА_3 та його представника-адвоката Гусельщикової М. А. не підтверджено доказами та зважаючи на те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та ухвалив розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах,визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що за встановленими обставинами позивач дійсно уклав іпотечний договір, був обізнаний про його умови та наслідки невиконання кредитних зобов`язань; не оскаржує договір іпотеки та договір відступлення прав вимоги, тому відчуження цього майна було здійснено відповідно до Закону України Про іпотеку і у позивача не виникло право власності на нього. Міністерство юстиції України суд вважав неналежним відповідачем у спірних правовідносинах.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 27 серпня 2013 року ПАТ АК Порто-Франко та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №612/2-13, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 200 000грн на строк по 26 серпня 2020 року зі сплатою 26% річних.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 як позичальником, зобов`язань за кредитним договором, в цей же день сторони уклали та нотаріально посвідчили іпотечний договір, предметом якого є: належна останньому на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 17.07.2000 року Таїровською селищною радою народних депутатів, земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель (присадибна ділянка) площею 0,060га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за наведеною вище адресою, який належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 22.08.2007 року Виконкомом Таїровської селищної ради і зареєстрованого 27.08.2007 року Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації. Право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно було зареєстровано в установленому законом порядку 27.08.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за реєстраційним номером 37.

27 серпня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., на підставі статті 73 Закону України Про нотаріат та у зв`язку із посвідченням цього договору іпотеки, накладено заборону відчуження нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами ОСОБА_1 не виконав.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 04 лютого 2015 року у кримінальному провадженні № 0000515, за ознаками вчинення злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191 ( привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем) та частиною третьою статті 209((легалізація) відмивання майна, одержаного злочинним шляхом) КК України, серед іншого майна, на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 , в забезпечення кредитного договору №612/2-13, укладеного між ПАТ АБ Порто-Франко та ОСОБА_1 28.08.2013 року, накладено арешт, відомості щодо скасування якого на час розгляду справи судами відсутні.

Із змісту наведеної ухвали вбачається, що кримінальне провадження стосується зобов`язань ПАТ АБ Порто-Франко перед Національним банком України за укладеним ними 10.04.2014 року кредитним договором, а арешт майна має на меті забезпечення виконання вироку суду в частині можливого цивільного позову чи можливої конфіскації майна, а також з метою застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру ( т.1, а. с.20-29).

18 жовтня 2017 року державний реєстратор: Махортов І.О., Комунальне підприємство Реєстраційна служба Одеської області, прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37624412, згідно із яким право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами і земельна ділянка із цільовим призначенням- для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,06га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані на праві приватної власності на ім`я ОСОБА_3 .

Підставою виникнення права власності зазначено: іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. 27.08.2013 року; повідомлення ОСОБА_3 від 19.11.2016 року та договір відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. 03.12.2016 року.

Наведена інформація внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, у якому також є інформація про державну реєстрацію іпотеки щодо вказаного нерухомого майна станом на 27.08.2013 року, іпотекодержателем за якою значиться ОСОБА_3 , а іпотекодавцем та боржником- ОСОБА_1 .

Кім того, в цьому ж Реєстрі актуальною значиться інформація про державну реєстрацію обтяжень станом на 16.02.2015 року, підставою виникнення якої є ухвала Шевченківського районного суду м.Києва від 04.02.2015 року. Особою, в інтересах якої встановлено обтяження, вказано Головне слідче управління Служби безпеки України, а особою, майно якої обтяжується- ОСОБА_1 (т.1, а. с. 32-33).

На виконання ухвали суду першої інстанції від 22.01.2022 року Овідіопольська районна державна адміністрація надала суду копію реєстраційної справи, а саме: копії документів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, які стали підставою для державної реєстрації спірного нерухомого майна, серед яких є паперова копія електронного повідомлення Національного банку України на адресу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АБ Порто-Франко від 16.08.2017 року про те, що за кредитним договором від 10.04.2014 року №47, укладеним АБ Порто-Франко з Національним банком України, станом на 14.08.2017 року заборгованість (кредит, відсотки, пеня) погашена в повному обсязі. Також в реєстраційній справі є вимога від 19.11.2016 року, яку ОСОБА_3 направляв ОСОБА_1 в порядку статей 35, 37 Закону України Про іпотеку і яку останній отримував 20. 12. 2016 року відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 2, а. с. 17-21).

Позивач оспорює законність рішення державного реєстратора від 18 жовтня 2017 року з тих підстав, що реєстрація права власності на предмет іпотеки на ім`я іпотекодержателя відбулася під час дії арешту на спірне майно в рамках кримінального провадження та без виконання обтяжувачем обов`язку до початку процедури звернення на предмет обтяження зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження та надіслати йому як боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15,16 ЦК України).

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України,кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Наведені висновки відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у ряді постанов, наприклад, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022року у справі №199/8324/19, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України мають застосовуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем укладеного з банком, правонаступником якого є новий кредитор за договором відступлення права вимоги, кредитного договору, утворилася заборгованість. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором новий кредитор звернув стягнення на предмет іпотеки, право власності на яке за ним зареєстроване державним реєстратором.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою, різновидом якої є іпотека (застава нерухомого майна).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України Про іпотеку, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У частині першій статті 12 наведеного вище Закону вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з положеннями частин першої третьої статті 36 Закону України Про іпотеку, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону, яким, серед інших способів, є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України Про іпотеку, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

За приписами частини другої статті 37 Закону України Про іпотеку, рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді, що є для іпотекодавця гарантією дотримання іпотекодержателем вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до положень якого, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) це - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Такий позов ОСОБА_1 не був заявлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини третьої статті 2 та статті 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, право власності підлягає державній реєстрації.

Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.

Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

Підстави припинення іпотеки передбачені у статті 17 Закону України Про іпотеку, в редакції,що діяла на час виникнення спірних правовідносин. Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

ОСОБА_1 , у цій справі вимог про визнання іпотеки припиненою чи про відсутність у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону Про іпотеку, не заявляє, не спростовує невиконання ним умов кредитного договору та наявності кредитної заборгованості.

ОСОБА_1 у своєму позові заявляє, що його права порушено державною реєстрацією права власності на нерухоме майно за новим кредитором та внесенням записів за останнім про державну реєстрацію права власності, не заперечуючи права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з неналежним виконанням основного зобов`язання, що спричинило наявність заборгованості.

Державна реєстрація права власності за іпотекодержателем не свідчить про суперечність зареєстрованому обтяженню - арешту майна у кримінальному провадженні, оскільки цей арешт накладено не задля забезпечення прав ОСОБА_1 як іпотекодавця, тому і не підтверджує порушення цих прав та необхідність їх відновлення у обраний позивачем спосіб.

З урахуванням установлених судом обставин справи, а саме: наявності невиконаного основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, умови якого позивачем у цій справі не оспорювалися, як і не оспорювалося право нового кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом передачі йому як іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку та зважаючи на те, що заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не впливають і не можуть вплинути на його права щодо права на предмет іпотеки, апеляційний суд зробив висновок про те, що при наведених позивачем у позовній заяві обставинах його права не порушено, а обраний ним спосіб захисту прав як іпотекодавця у спірних правовідносинах не є ефективним та належним, тому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, однак із мотивів, наведених вище.

Оскільки суд першої інстанції правильно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову, проте допустив помилки щодо обґрунтування висновків для такої відмови, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду в мотивувальній частині підлягає зміні із викладенням її у редакції цієї постанови.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи скаржника про те, що судом при вирішенні спору не враховано ряд обставин, які мають значення для справи, а саме: що умовами укладеного ним з банком іпотечного договору погоджено можливість виникнення у іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який ними не укладався та що іпотекодержателем не виконано вимоги статті 37 Закону України Про іпотеку щодо оцінки предмета іпотеки на підставі висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності, а оцінка житлового будинку відсутня взагалі, не мають правового значення при перегляді судового рішення в апеляційному порядку, оскільки ці обставини є самостійною підставою позовних вимог, які в суді першої інстанції позивачем не заявлялися та судом не досліджувалися і не встановлювалися, в той час, як відповідно до частини шостої статті 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В той же час, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав, вважаючи їх порушеними, з інших підстав та у інший, передбачений законом та ефективний спосіб.

Доводів щодо висновків суду першої інстанції в частині вимог, пред`явлених до Міністерства юстиції України як до правонаступника державного реєстратора, апеляційна скарга не містить, а з аргументами Міністерства юстиції України, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів погоджується та вважає, що за приписами діючого в Україні законодавства, Міністерство юстиції України та його структурні підрозділи не є суб`єктами державної реєстрації речових прав та їх правонаступництво після ліквідації Державної реєстраційної служби обмежується реалізацією державної політики у сфері державної реєстрації прав відповідно до визначених статтею 7 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно повноважень.

Враховуючи, що зміна мотивувальної частини рішення суду не впливає на розмір вимог, у задоволенні яких відмовлено, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375, 376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , частково задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 вересня 2022 року в мотивувальній частині змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті частині це ж рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: О.В. Кутурланова

Н. В. Орловська

Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року

Суддя Л. В. Пузанова