16.11.2022 227/5048/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
16 листопада 2022 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі
Головуючого судді Левченка А.М.,
секретаря судового засідання Черкасової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
ВСТАНОВИВ
17 грудня 2021 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі:
-основного боргу в розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США;
-суми відсотків за користування позикою у розмірі 80,36 доларів США;
-3% річних від простроченої суми у розмірі 139,48 доларів США, а також судових
витрат у виді сплаченого судового зборі в розмірі 908 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що 11.05.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, у відповідності до якого відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти у розмірі 2000 доларів США. Згідно складеної сторонами договору розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти у розмірі 2000 доларів США до 11.08.2021 року.
Ухвалою суду від 17.12.2021 року відкрито провадження у справі.
08.02.2021 року відповідачем ОСОБА_2 заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, в обґрунтування якого відповідач зазначив, що договір безпроцентної позики від 11.05.2021 року та письмова розписка від 11.05.2021 року про отримання від ОСОБА_1 позики в сумі 2000 доларів США ним не підписувалась.
Ухвалою суду від 09.02.2022 року визнано особисту явку відповідача ОСОБА_2 в судове засідання обов`язковою для вирішення питання про отримання від нього експериментальних зразків почерку, підпису, а також з`ясування джерел витребування вільних і умовно-вільних зразків його почерку та підпису.
22.02.2022 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача ОСОБА_2 , в яких він повідомляє, що ознайомився з текстом ухвали суду від 09.02.2022 року, але просить суд призначити судову почеркознавчу експертизу незалежно від наявності в матеріалах справи порівняльних зразків для її проведення, оскільки в судове засідання прибути не зможе, через наявність симптомів респіраторного захворювання. Зазначив, що зразки для проведення судової почеркознавчої експертизи можуть бути надані після вирішення судом клопотання про її призначення.
Ухвалою суду від 22.02.2022 року клопотання відповідача ОСОБА_2 про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено. Призначено судову почеркознавчу експертизу, для проведення якої направлено до експертної установи матеріали цивільної справи у повному обсязі. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.
26.07.2022 року до суду надійшло клопотання судового експерта від 20.06.2022 року про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи та уточнення питань, які поставлені перед судовим експертом. До клопотання додано рахунок для сплати вартості робіт. Вказано про необхідність вирішення клопотання експерта протягом 45 календарних днів.
03.08.2022 року судом направлено лист на адресу експертної установи з клопотанням про продовження терміну виконання клопотання судового експерта до 30.09.2022 року.
Ухвалою суду від 08.08.2022 року провадження у справі відновлено, в судове засідання викликано учасників справи з урахуванням необхідності вирішення клопотання експерта від 20.06.2022 року у строк 45 календарних днів.
10.08.2022 року до суду надійшов лист від експертної установи про неможливість продовження терміну виконання клопотання судового експерта.
В судове засідання 18.08.2022 року для вирішення клопотання експерта відповідач ОСОБА_2 не прибув, про дату, час та місце судового засідання, був повідомлений, про що свідчить телефонограма секретаря судового засідання від 12.08.2022 року та довідка про доставку судової повістки на адресу електронної пошти.
Ухвалою суду від 18.08.2022 року уточнено питання, які поставлені перед судовими експертами. Цивільну справу повернуто до експертної установи для продовження проведення судової почеркознавчої експертизи. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.
04.10.2022 року на адресу суду від експертної установи разом із супровідним листом від 21.09.2022 року надійшла цивільна справа. В листі експертної установи вказано, що 16.09.2022 року рахунок вартості робіт по проведенню експертизи не сплачений, клопотання не виконано, додаткового матеріалу не надано. Враховуючи викладене та відповідно вимог Інструкції судово-почеркознавчу експертизу залишено без виконання та знято з провадження.
Ухвалою суду від 04.10.2022 року провадження у справі відновлено, викликано учасників справи в судове засідання.
Позивач та його представник в судове засідання не прибули, звернулись до суду із заявою про розгляд справи без їх участі.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надсилання рекомендованим листом судових повісток за адресою реєстрації, які повернулися до суду без вручення з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.
Згідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з викладеним, враховуючи заяву представника позивача, який не заперечував проти такого вирішення справи, а також право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 11.05.2021 року між ОСОБА_1 (позикодавець) і ОСОБА_2 (позичальник) укладений договір безвідсоткової позики, оригінал якого поданий разом з позовною заявою та міститься в матеріалах справи (а.с. 15 16), за умовами якого позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику позику у сумі 2000 доларів США, а останній зобов`язується повернути позику у визначений договором строк, тобто до 11.08.2021 року. Позика надається шляхом передачі готівки, на підтвердження отримання позики позичальником видається позикодавцю розписка.
11.05.2021 року ОСОБА_2 надано письмову розписку про отримання у борг від ОСОБА_1 позики у сумі 2000 доларів США, яку він зобов`язався повернути до 11.08.2021 року. Оригінал розписки подано разом з позовною заявою та міститься в матеріалах справи (а.с. 14).
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 15.05.2019 року у справі № 707/2606/16-ц).
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_2 не спростований, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, а тому суд приходить до висновку, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.
Що стосується стягнення суми позики, процентів за користування чужими коштами, а також 3 % річних в іноземній валюті - доларах США, суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у валюті, визначеній договором, а саме у виді 2000 доларів США.
Також суд приходить до висновку про підставність заявлених позовних вимог у частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
У даному випадку суд дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума визначена у розмірі 2000 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме із 2000 доларів США. Тобто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню 3% річних за період з 12.08.2021 року по 17.12.2021 року за такою формулою: 2000 доларів США х 3% х 128 днів : 365 : 100 = 21,04 доларів США.
Щодо стягнення з боржника процентів за користування отриманими в борг коштами 2000 доларів США, нарахованими відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті, то суд зазначає про таке.
Судом встановлено, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.
Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.
Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Визначаючи розмір процентів за користування від суми позики, позивач виходив із рівня облікової ставки НБУ.
З такими позовними вимогами погодитися не можна з огляду на наступне.
За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.
НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).
Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.
Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.
Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.
Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.
Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.
Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.
Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.
Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Таким чином, оскільки предметом договору позики від 11.05.2021 року є грошові кошти у іноземній валюті долар США, то позовні вимоги про стягнення суми відсотків за користування позикою у розмірі 80,36 доларів США задоволенню не підлягають.
Прийняте судом у цій справі рішення по суті заявлених позовних вимог відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір в сумі 908 грн.
Таким чином, враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, що відповідно до офіційного курсу долару США станом на день звернення з позовом (17.12.2022р. 27,196 грн. за 1 долар США) становитиме 826 грн. 64 коп.
Позивач також просив суд стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000 грн.
Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Стороною позивача на підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу надано такі докази: ордер серії ПТ 225813 від 07.12.2021 року на надання правової допомоги; договір про надання правової допомоги від 07.12.2021 року; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2172, які у своїй сукупності не є достатніми для доведення перед судом розміру заявлених до стягнення витрат, оскільки позивачем не було надано детального опису робіт, а також будь-яких інших доказів, які б свідчили про обсяг виконаних робіт та витрачений на їх виконання час. Розмір гонорару також не вказаний і у договорі про надання правової допомоги від 07.12.2021 року. А тому у стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі слід відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю.
Керуючись ст.ст. 526, 545, 625, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 12, 13, 27, 80, 141, 206, 211, 258-259, 263, 265, 268, 273, 280-282, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
УХВАЛИВ
Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 суму основного боргу за договором безвідсоткової позики від 11.05.2021 року в сумі 2000 тис. (дві тисячі) доларів США, а також 3% річних в сумі 21,04 доларів США.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 826,64 грн (вісімсот двадцять шість гривень 64 копійки).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення до Добропільського міськрайонного суду Донецької області.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку позивачем, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення складено 18.11.2022 року.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;
- відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Головуючий суддя А.М. Левченко