Справа №443/1958/18
Провадження №2/443/81/22
РІШЕННЯ

іменем України

10 травня 2022 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

представника позивача адвоката Ратича Т.М.,

представника відповідача - адвоката Гивеля В.П.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_2 у якому просить усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення з цього будинку ОСОБА_2 .

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що вона зареєстрована і проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Соколівської сільської ради Жидачівського району Львівської області №334 від 18.10.2018 року. На даний час у житловому будинку прострації ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Соколівської сільської ради Жидачівського району Львівської області №325 від 12.10.2018 року. Зазначає, що згоди у будь-якій формі для проживання відповідача позивачка не надавала, відповідач зайняв житловий будинок самоправно. Незважаючи на те, що відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , він продовжує проживати у її житловому будинку. Проживання без правових підстав відповідача, в належному їй житловому будинку обмежує її право на вільне користування майном, призводить до втручання в її особисте життя, обмежує норми житлової площі на осіб, які мають право на проживання. Крім цього, до відповідача правоохоронними органами вживались заходи за вчинення насильства над позивачкою. Відповідно, до ч.3 ст.116 Житлового кодексу України, особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, виселення таких осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Будь-яких договорів щодо зайняття житлового будинку у порядку та за формою, визначених чинним законодавством України, укладено не було. Крім того, відсутність відмітки у паспорті відповідача про реєстрацію його місця проживання за адресою його місця проживання за адресою житлового будинку додатково доводить незаконність дій відповідача щодо користування житловим будинком. При цьому, відповідач повинен був усвідомлювати, що він не має документів (договору найму, тощо), які б могли підтверджувати його право користування житловим будинком. За таких обставин, втручання у право відповідача, який без достатньої правової підстави продовжує користуватись житловим будинком, не може вважатись непропорційним по відношенню до необхідності захисту її права користування житлом.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області від 08 січня 2019 року відкрито провадження у справі.

На підставі розпорядження керівника апарату Жидачівського районного суду Львівської області №594 від 14 серпня 2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2020 року головуючим у справі призначено суддю Жидачівського районного суду Львівської області Сливку С.І.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Сливки С.І. від 18 серпня 2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 05.11.2020 року провадження у справі зупинено до встановлення та вступу у справу правонаступників, після смерті ОСОБА_3 .

29.04.2021 року через канцелярію Жидачівського районного суду Львівської області на запит суду від 21.04.2021 року, Жидачівською державною нотаріальною конторою листом- відповіддю повідомлено, що після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , заведена спадкова справа №395/2020 від 13.11.2020 року за заявою її дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою від 18.05.2021 року поновлено провадження у справі, та залучено до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 .

05.07.2021 року та 12.10.2021 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Ратичем Тарасом Михайловичем подано заяви про уточнення позовних вимог, згідно яких просить ухвалити рішення про усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення з цього будинку ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення. Уточнену позовну заяву мотивує тим, що як і первісному, так і правонаступнику ОСОБА_1 , відповідач чинить перешкоди у користуванні житлом. Протиправна поведінка відповідача за неодноразовими звернення позивача була предметом розгляду правоохоронних органів. Так, відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, проведено профілактичні бесіди, що підтверджується листами Жидачівського ВП від 25.02.2019 року №661/60/01-2020, ід 27.01.2020 року №120/60/01-2020, від 21.10.2020 року №Р-24Аз/60/01-2020. Відповідно до ст..109 Житлового кодексу України виселення із займаного приміщення допускається, із підстав установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. На підставі ст.116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились без результативними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення. Особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення.

26.11.2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у повному обсязі ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог мотивуючи тим, що як вбачається з первинної позовної заяви поданою матір`ю відповідача ОСОБА_3 , підставою звернення до суду слугувало проживання без правових підстав ОСОБА_2 в належному позивачці житловому будинку, у зв`язку із чим, на думку первинного позивача, відповідач обмежує її право на вільне користування своїм майном, що призводить до втручання в її особисте життя, обмежує норми житлової площі на осіб, які мають право на проживання. Правонаступником після смерті ОСОБА_3 стала її донька та рідна сестра відповідача ОСОБА_1 . Як вбачається з долучених до матеріалів позовної заяви документів, позивач жодним чином не чинив перешкод своїй рідній сестрі у користуванні житловим будинком, який розташований у АДРЕСА_1 .

Зазначає, що позивачка по справі не проживає у АДРЕСА_1 , оскільки зареєстрована у АДРЕСА_3 . Одночасно, у відповідача даний будинок це єдине місце для проживання, оскільки не забезпечений будь-яким іншим житлом та не має змоги його придбати. ОСОБА_2 проживає у даному житловому будинку вже понад як десять років, що дає підставу вважати, що це єдине його місце для проживання.

Позивач по справі прийняла даний будинок в порядку спадкування, отже набула його безоплатно. Крім того, позивачка знає, що в даному житловому будинку, понад десять років проживає її брат ОСОБА_2 , та знає про те, що це єдине місце його проживання.

Відповідно до ст..47 Конституції України, кожен має право на житло та ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону та рішенням суду.

А тому, внаслідок виселення відповідача із вказаного житлового будинку, він стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням того, що позивачка не проживає у даному житловому будинку та цей будинок не потрібен позивачці для подальшого проживання в ньому.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задоволити та зазначив, що правовою підставою для заявленого позову є саме положення ч.3 ст.116 ЖК України.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив позовні вимоги, з мотивів наведених у відзиві на позов, просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з нижчевикладеного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно ч.ч.1,2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно довідки Соколівської сільської ради Жидачівського району Львівської області №325 від 12.10.2018 року, ОСОБА_2 , 1963 р.н. дійсно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Як видно із листа-відповіді Ходорівської міської ради №2416 від 31.10.2018 року про надання інформації, необхідної для вирішення питання про виселення ОСОБА_2 , який адресований адвокату Ратичу Тарасу Михайловичу, остання повідомляє, що за інформацією, виданою старостою Вибранівського старостинського округу встановлено, що згідно по господарської книги, ОСОБА_2 , 1963 р.н., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Також повідомляють, що протягом 2017-2018 років, будь-які дії щодо здійснення реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , адміністраторами Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ходорівської міської ради не здійснювалися (а.с.8).

Згідно листа-відповіді Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області №7464/60/01-2016 від 31.10.2018 року на адвокатський запит ОСОБА_4 , останнє повідомило, що 04.09.2018 року ОСОБА_3 , жителька села Кологори, Жидачівського району, Львівської області зверталась в Жидачівське ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області із заявою з приводу протиправних дій ОСОБА_2 , 1963 р.н., який ІНФОРМАЦІЯ_4 в с.Кологори, Жидачівського району, по місцю проживання, вчинив сімейну сварку, обзивав її нецензурними словами, словесно погрожував фізичною розправою. Дане звернення було зареєстровано в ЖЕО Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області за №4104 від 04.09.2018 року. За вказаним зверненням працівниками Жидачівського ВП Стрийського ГУНП у Львівській області проводилась перевірка. ОСОБА_2 було оголошено офіційне застереження про недопущення вчинення насильства у сім`ї. Матеріали перевірки даного звернення знаходяться в архіві Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Новий Розділ, Львівської області померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.44).

За життя ОСОБА_3 , 01.08.2013 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем Соколівської сільської ради Жидачівського району Львівської області та зареєстрований в реєстрі за № 113, згідно якого остання заповіла все майно своїй дочці ОСОБА_1 (а.с.45).

10.09.2021 року державним нотаріусом Жидачівської держаної нотаріальної контори видано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрована та проживає по АДРЕСА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 (а.с.129). Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці Соколівської сільської ради, згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів, Львівської області 25.05.1989 року, на підставі рішення виконкому від 18.05.1989 року за №154, зареєстрованого в Стрийському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №1 за реєстровим №14 від 29.05.1989 року, що належить чоловікові ОСОБА_3 ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 , спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_3 , яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав.

На підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок з приналежними господарськими будівлею та спорудою за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №274350824 від 10.09.2021 (а.с.130).

Відповідно до листа-відповіді Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області №Р-24Аз/60/01-2020 від 21.10.2020 року на адвокатський запит ОСОБА_4 , останнє повідомило, що відповідно до даних ІТС ІПНП Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області надійшло два звернення від сестри ОСОБА_6 , які зареєстровані в ЄО 661 від 16.02.2019 року, ЄО 3632 від 10.08.2020 року з приводу вчинення неправомірних дій із сторони її брата ОСОБА_2 , відповідно до вище викладеного, останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с.67, 84).

Судом також встановлено, що рішенням Жидачівського районного суд Львівської області від 02.07.2002 року у справі №2-2497/200 позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення задоволено. Вирішено ОСОБА_2 виселити із житлового будинку, який знаходиться у с.Бринці Церковні, Жидачівського району і належить на праві власності ОСОБА_7 , без надання йому іншого житла (а.с.70).

На виконання даного рішення суду, 30.06.2020 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується, довідкою Ходорівської міської ради від 04.11.2020 року №1433 та довідкою Ходорівської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання від 04.11.2020 року (а.с.68-69).

Як вбачається з листа Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області №120/60/01-2020 від 27.01.2020 року, який адресований ОСОБА_9 , останню повідомлено, що ваше звернення з приводу неправомірних дій зі сторони ОСОБА_10 розглянуто в Жидачівському ВП Стрийського ВП та зареєстровано в журналі єдиного обліку про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №120 від 11.01.2020 року. За результатами перевірки, подальший розгляд звернення припинено у зв`язку із відсутністю ознак адміністративного правопорушення. З громадянином ОСОБА_10 було проведено профілактичну бесіду про недопущення в подальшому вчинення протиправних дій (а.с.83).

Відповідно до постанови Жидачівського районного суду від 11.10.2021 року у справі №443/1414/21, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді громадських робіт на строк 30 (тридцять) годин (а.с.93). Даною постановою встановлено, що 31.07.2021 о 09.00 год. ОСОБА_8 за місцем свого проживання вчинив відносно сестри ОСОБА_1 домашнє насильство, під час якого виражався в її сторону нецензурною лайкою, чим чинив моральних та психологічний тиск, чим могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_1 .

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права особи на житло.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Нормами ст.116 ЖК України передбачені підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч.2 ст.116 ЖК України осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч.3 ст.116 ЖК України).

Згідно з положеннями частини 1, 4 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За змістом частини 2 статті 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ст..157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Аналіз вищезазначених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, та підставою для виселення членів сім`ї є випадки, які передбачені ч.1 ст.116 ЖК України.

Одночасно, як зазначалось вище, як на підставу своїх позовних вимог, позивач покликається на ч.3 ст.116 ЖК України, згідно якої виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення може мати місце, щодо осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення.

Однак як встановлено під час розгляду справи та не заперечується сторонами, відповідач по справі ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_1 та сином ОСОБА_3 , та за життя останньої заселився як член сім`ї у спірний житловий будинок, у якому продовжує проживати, а відтак не може вважатись такими, що самоправно зайняв житловий будинок.

Зважаючи на те, що рішенням Жидачівського районного суд Львівської області від 02.07.2002 року у справі №2-2497/200 вирішено ОСОБА_8 виселити із житлового будинку, який знаходиться у с.Бринці Церковні, Жидачівського району і належить на праві власності ОСОБА_7 , без надання йому іншого житла, та на підставі якого він був знятий з реєстрації за вказаною адресою, суд доходить висновку, що ОСОБА_8 вселився у спірний житловий будинок до своєї матері та проживав разом із нею, оскільки інше житло у нього відсутнє.

Надаючи оцінку поданим представником позивача вищеописаним доказам, зокрема постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності та листів Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області, то з таких не вбачається, що вчинення відповідачем протиправних дій, стосуються саме житлових відносин, та суд вважає, що такі жодним чином не можуть свідчити про самоправність зайняття ОСОБА_8 жилого приміщення.

Більше того, звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стосувались неправомірних дій ОСОБА_8 щодо порушення правил співжиття та останній притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, що може бути окремою підставою звернення до суду з відповідним позовом.

За таких обставин. суд вважає, що підстави, передбачені ч.3 ст. 116 ЖК України для виселення відповідача відсутні.

Відповідно до приписів статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Також судом встановлено, що позивач зареєстрована та проживає по АДРЕСА_3 , у спірному житловому будинку не проживає, що сторонами не заперечується.

Позивачем не надано суду доказів того, що відповідач чинить позивачці будь-які перешкоди у користуванні належним їй на праві власності житловим будинком.

Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15.01.2020 року у справі № 754/613/18-ц, про те що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (23.02.2006 № 3477-IV), суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі ЄСПЛ).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19).

Водночас, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приписами частини 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач вселився у спірний житловий будинок як член сім`ї тодішнього власника, а позивач не довела належними та достатніми доказами обставин, на які вона покликається як на підставу позову, а також необхідність і пропорційність такого крайнього заходу втручання у права особи на житло як виселення відповідача із спірного житлового будинку.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 травня 2022 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка