Справа № 344/3942/22
Провадження № 22-ц/4808/1222/22
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 вересня 2022 року, в складі судді Домбровської Г.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистої приватної власності на квартиру,

в с т а н о в и в:

У березні 2022 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що квартиру АДРЕСА_1 , придбано ОСОБА_2 за власні кошти, отримані як дохід від здійснення підприємницької діяльності, а також від діяльності на посаді директора (партнера бренду) ТОВ «Оріфлейм Україна» (за рахунок знижок на продукцію, яка в подальшому реалізовувалася по повній вартості, у зв`язку з чим отримувався дохід у вигляді знижки). У 2012 році при народженні дитини ОСОБА_2 отримала суму допомоги при народженні дитини в розмірі близько 50 000 грн, які було спрямовано на придбання квартири. Крім того, позивачку матеріально підтримували батьки та сестра, яка проживає за кордоном.

У свою чергу ОСОБА_3 не працював, та, як наслідок, не мав доходів для купівлі квартири.

Вказані обставини спростовують презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, яку фактично придбано в шлюбі, а оскільки на її придбання було витрачено особисті кошти ОСОБА_2 , то наявні підстави для визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особистої приватної власності на квартиру.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Вважає рішення суду таким, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Зазначає, що на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти ОСОБА_2 , позивачкою надано належні достовірні, допустимі та достатні докази, а саме: роздруківку із ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та формувань, згідно якої ОСОБА_2 була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 24.02.2006 року по 28.12.2016 рік; виписки по особовому рахунку ОСОБА_2 , відкритому у філії АКБ «Укрсоцбанк» м. Івано-Франківськ, за 2007 рік ОСОБА_4 отримала дохід у розмірі 37 799,30 грн, а за 2008 рік - 48 042,40 грн. від ДП «Оріфмлейм косметікс Україна» ( ОСОБА_2 працювала у ДП «Оріфмлейм косметікс Україна», була партнером бренду та керівником групи крнстультантів); інформаційні листки, надані ТОВ «Оріфлейм Україна» з 2010 ОСОБА_5 була| партнером бренду (директором), та отримувала знижки на продукцію, яка в подальшому нею реалізовувалась за повною ціною кінцевим споживачам. За 2010 рік ОСОБА_6 отримала дохід завдяки наданим знижкам у ТОВ «Оріфлейм Україна» - 48536,30 грн., за 2011 рік - 40068,33 грн., за 2012 рік - 29 876,00 грн., за 2013 - 26 650,61 грн., за-2014 рік 27696,20 грн; лист ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 17.02.2022 року дохід згідно поданих платником податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2012 рік склав 20780 грн, за 2013 дохід складав 14100 грн, за 2014 рік 9220,00 грн., за 2015 рік - 7950,00 грн., за 2016 рік представлена звітність за 9 місяців - дохід склав 2160 грн.

Крім того, у 2012 році при народженні дитини (сина ОСОБА_7 ) кошти 53 580 грн, отримані як допомога при народженні дитини частково вкладені у купівлю квартири.

Представник апелянта вважає, що ОСОБА_2 довела наявність доходів для придбання спірної квартири, натомість відповідач ОСОБА_3 ніде не працював, не мав самостійних доходів для придбання квартири.

Оскільки спірна квартира придбана в шлюбі, однак за особисті кошти позивачки то така не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивачки.

Представник апелянта просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 ОСОБА_8 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги його законності не спростовують.

Обгрунтовуючи позовні вимоги представник позивачки зазначала, що дану квартиру було придбано за кошти, які отримано позивачем як доходи від підприємницької діяльності та роботи партнером бренду (директором) у ТО В «Оріфлейм Україна».

Однак, ч. 2 ст. 61 СК України імперативно визначено, що заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, доходи, які протягом відповідного періоду часу отримувала апелянт, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і саме вказані кошти, зі слів представника позивача, витрачено на придбання спірної квартири.

Суд вірно зазначив, що можливості спростування презумпції спільної сумісної власності на заробітну плату, пенсію, стипендію, інші доходи, одержані одним із подружжя, Сімейний кодекс України не передбачає.

Посилання в апеляційній скарзі на той факт що відповідач ніде не працював та не отримував жодних доходів для купівлі спірної квартири не відповідає дійсності, оскільки під час перебування з позивачкою у шлюбі, він тривалий час працював закордоном та здійснював грошові перекази на її рахунок, однак належних доказів з цього приводу не має, оскільки працював не офіційно.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від адвоката Жарського Т.В. на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в іншій справі.

Оскільки до клопотання про відкладення розгляду справи адвокатом не додано доказів поважності причин неявки у судове засідання, а саме щодо його участі у розгляді іншої справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та розгляд справи, згідно ч.2 ст. 372 ЦПК України у відсутності сторони відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не довела належними та допустимими доказами, що спірне нерухоме майно придбане за її особисті кошти, а відтак є її особистою власністю, а також не спростувала презумпцію належності спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружина та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласника у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом ( ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц).

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована (зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

Презумпція спільності майна подружжя поширюється у тому числі і на майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім`я одного з подружжя.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.09.1999 року, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 січня 2020 року, яке набрало законної сили 27.02.2020 року.

Встановлено, що 09 липня 2010 року між підприємцем ОСОБА_9 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу №Т-Г-ІІ/13 (надалі також «Договір №Т-Г-ІІ/13 від 09.07.2010 року»), щодо об`єкта нерухомого майна, що буде створено у майбутньому (майнові права на квартиру АДРЕСА_2 ).

Крім того, 09 липня 2010 року між приватним підприємцем ОСОБА_10 (Виконавець) та ОСОБА_2 (Замовник) було укладено Договір виконання будівельних робіт №Т-Г-ДР-ІІ-13 у квартирі АДРЕСА_3 .

Договірна вартість спірної квартири становила 348 700 грн, вказана сума сплачена протягом 2010-2015 років, що підтверджується долученими до позовної заяви квитанціями, у яких платником зазначено ОСОБА_2 (а.с.19-26).

30 вересня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, двохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 та згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.09.2015 року ОСОБА_2 є власником квартири двохкімнатної загальною площею 72 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалюючи рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що позивач звертаючись з позовом про визнання майна особистою приватною власністю у зв`язку з придбанням його за особисті кошти, за допомогою належних та допустимих засобів доказування повинен довести факт наявності у його розпорядженні таких коштів станом на час придбання майна, а також факт витрачання цих коштів на придбання спірного майна.

Так, позивачка посилалася на те, що квартиру придбала за кошти, отримані нею як дохід від підприємницької діяльності та роботи партнером бренду (директором) у ТОВ «Оріфлейм Україна».

Суд вірно зазначив про те, що згідно з ч.2 ст. 61 СК України заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а отже отримані позивачкою доходи які вона отримувала, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивачкою також не надано належних доказів того, що вона отримувала премії, нагороди за особисті заслуги, які згідно ч.3 ст. 57СК України, є її особистою приватною власністю.

Суд обґрунтовано зазначив, що допомога при народженні дитини не є об`єктом особистої приватної власності дружини, а надається одному з батьків дитини, опікуну, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання, а відтак отримання позивачкою такої допомоги не може слугувати доказом витрачання її особистих коштів на придбання спірної квартири.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку доводам, як позивача так і відповідача, доказам позивача ОСОБА_2 , на які вона посилалась, спростовуючи презумпцію спільності цього майна та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна та недоведення факту придбання спірного майна за особисті кошти ОСОБА_2 , суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог про визнання особистою приватною власністю спірної квартири.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, вірно застосував норми матеріального та процесуального права, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 09 вересня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин