Номер провадження: 22-ц/813/2727/22
Справа № 523/6924/19
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Об`єднання співвласників гуртожитку «Заболотного 26А», ОСОБА_1 яка діє у своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання протягом тривалого часу, визнання права приватизації,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач подала до Суворовського районного суду м. Одеси позовну заяву до Одеської міської ради, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Об`єднання співвласників гуртожитку «Заболотного 26А», ОСОБА_1 яка діє у своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання протягом тривалого часу, визнання права приватизації.

Позивачка зазначає, що з 1997р. по теперішній час проживає у кімнаті № НОМЕР_1 (колишня кімната №204) в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що, починаючи з 2004р. між нею та балансоутримувачем гуртожитку ТОВ «Мрія-2» укладалися договори майнового найму в гуртожитку (з 20.07.2004р. до 31.12.2005р.; з 01.01.2006р. до 20.02.2009р.; з 20.02.2009р.)

14.04.2009р. ТОВ «Мрія-2» позивачці було надано Ордер на жиле приміщення в гуртожитку за №30, на право заняття кімнати № НОМЕР_2 (тепер кімната АДРЕСА_2 , жилою площею 17,1 кв.м.

Позивачка вказує, що 31.07.2010р. між нею та ТОВ «Інфокс» укладено Договір про надання послуг постачання холодної води та водовідведення, водовідведення гарячої води, де об`єктом надання послуг є кімната № НОМЕР_2 (тепер кімната № НОМЕР_1 ).

Після передачі гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Одеси, 31.01.2011р. між позивачкою та Об`єднанням співвласників гуртожитку «Заболотного 26-А» було укладено договір про надання послуг з утримання будинку гуртожитку та прибудинкової території.

На підставі рішення Одеської міської ради від 25.04.2018р. №3195-VІІ «Про заходи із забезпечення житлових прав ОСОБА_4 , як мешканця гуртожитку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 », 21.05.2018р. між позивачкою та Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради було укладено та діє до тепер Договір найму житла в будинках комунальної власності.

З 30.05.2018р. позивачка зареєстрована у кімнаті №842 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, позивачка просить суд встановити факт її постійного проживання у кімнаті АДРЕСА_2 протягом тривалого часу та визнати її право приватизації вказаної кімнати.

Необхідність визнання права приватизації позивачка обґрунтовує майновим спором, що тривалий час існує між нею та ОСОБА_3 , яка теж претендує на приватизацію кімнати АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_4 до Одеської міської ради, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Об`єднання співвласників гуртожитку «Заболотного 26А», ОСОБА_1 яка діє у своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання протягом тривалого часу, визнання права приватизації задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу, а саме з 31.01.2011р. й до тепер, проживає в кімнаті АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_4 право на приватизацію кімнати АДРЕСА_2 .

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про задоволення позову, оскільки порушує житлові права ОСОБА_1 та її родини.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 12 жовтня 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 24 жовтня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у 1997 році керівництво регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області, звернулось до Державного побутового підприємства «Нефон», щодо вирішення питання проживання свого працівника ОСОБА_4 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , який на той час знаходився на балансі Державного побутового підприємства «Нефон» до 19.07.2004р.

Довідкою ДПП «Нефон» від 08.06.2006 №17/06 підтверджується проживання ОСОБА_4 з 1997 року у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 та відсутність заборгованості за проживання та комунальним платежам.

У подальшому майно цілісного майнового комплексу державного побутового підприємства «Нефон» було передано в оренду та на баланс ТОВ „МРІЯ-2 за договором оренди від 19.07.2004р. №728 цілісного майнового комплексу державного побутового підприємства «Нефон» (далі-Договір), згідно Акту прийому-передачі від 19.07.2004р. та передавального Балансу державного побутового підприємства «Нефон» станом на 30.06.2004р. Майно було передано в оренду ТОВ «МРІЯ-2» за згодою Української державної будівельної корпорації «Укрбуд», як органу, виконуючого функції управління спірним гуртожитком.

Відповідно до п.п.1.4. Договору та договору Зберігання від 20.07.2004р., Основні засоби житлового фонду передаються орендарю на утримання і керування для забезпечення їх експлуатації у визначеному законом порядку.

Згідно із п.п.1.5 Договору Орендар виступає правонаступником усіх прав та обов`язків реорганізованого державного побутового підприємства «Нефон».

ТОВ «МРІЯ-2», як правонаступник державного побутового підприємства «Нефон», укладало із ОСОБА_4 договори найму в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , зокрема, це договори від 20.07.2004р., який діяв до 31.12.2005р., від 30.12.2005р., який діяв до 20.02.2009р., від 20.02.2009, що діяв до 20.02.2010р.

Довідкою ТОВ «МРІЯ-2» від 22.02.2009р. підтверджується проживання ОСОБА_4 у спірній кімнаті та відсутність у неї заборгованості за проживання.

Суд першої інстанції правильно встановив, що ТОВ «МРІЯ-2» було видано ОСОБА_4 ордер №30 від 14.04.2009р. на жиле приміщення в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Одеської міської ради від 26.05.2009р. №521 зазначений гуртожиток було передано до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

Відповідно до рішення Одеської міської ради від 24.09.2010р. №479 гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 було передано на баланс об`єднання співвласників гуртожитку «Заболотного 26-А».

Суд першої інстанції правильно встановив, що після виготовлення у 2010 році технічного паспорта на зазначений гуртожиток, кімната № НОМЕР_2 було перенумеровано на №842.

Судом першої інстанції досліджено Договір про надання послуг з утримання будинку гуртожитку та прибудинкової територій, укладений 31.01.2011р. строком до 01.12.2011року між ОСГ «Заболотного-26А» та ОСОБА_4 (далі - Договір). Предметом цього Договору є забезпечення виконання послуг з утримання будинку та прибудинкової території гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 на приміщення загальною площею 21.5 кв.м., у тому числі кімната №842 17,3 кв.м., 1/3 від приміщень вмивальні №845 площею 9,8 кв.м., ванни №844 площею 1,4 кв.м., туалету №848 площею 1,3 кв.м., що складає 4,2 кв.м.

Вказаний Договір є першим документом, у якому йдеться про проживання позивачки у кімнаті № НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріали справи не містять відомостей про припинення дії чи розірвання вказаного Договору.

Рішенням Одеської міської ради від 25.04.2018 №3195-VII „Про заходи із забезпечення реалізації житлових прав ОСОБА_4 , як мешканця гуртожитку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 кімнату № НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 було передано у найм позивачці.

В ході розгляду справи від представника позивача надходило повідомлення про розгляд Одеським апеляційним судом справи №523/6932/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Одеської міської ради, Об`єднання співвласників гуртожитку «Заболотного 26А» про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, зобов`язання укласти договір найму, визнання права на приватизацію житла.

Судом першої інстанції встановлено, що спір стосувався претензій ОСОБА_1 щодо кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . За наслідком розгляду справи постановою Одеського апеляційного суду від 03.12.2020р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд апеляційної інстанції підтвердив законність Рішення Одеської міської ради від 25.04.2018 №3195-VII «Про заходи із забезпечення реалізації житлових прав ОСОБА_4 , як мешканця гуртожитку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 », яке було прийнято з врахуванням договорів найму, про надання послуг, які укладалися між балансоутримувачами гуртожитку та ОСОБА_4 , як мешканкою гуртожитку.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», громадяни та члени їх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

За статтею 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що проживання у гуртожитку протягом тривалого часу - проживання у гуртожитку постійно сукупно п`ять і більше років.

До позову ОСОБА_4 було додано довідку КП «Міське агентство з приватизації житла» від 30.11.2017р. за №1280/01-03, згідно якої позивачка не використала своє право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. Також в матеріалах справи наявна довідка КП «БТІ» ОМР від 30.11.2017р., та відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за якими за позивачкою не зареєстровано на праві власності житло.

Оскільки Договір про надання послуг з утримання будинку гуртожитку та прибудинкової територій, укладений 31.01.2011р. строком до 01.12.2011року між ОСГ „Заболотного-26А та ОСОБА_4 є першим документом, де йдеться про проживання позивачки у кімнаті №842 (а не №204) гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , то суд першої інстанції обґрунтовано вважав встановленим, що позивачка мешкає у кімнаті АДРЕСА_4 вказаного гуртожитку саме з 31.01.2011р., що також є тривалим часом.

Вказана обставина дає підстави ОСОБА_4 приватизувати кімнату АДРЕСА_2 , однак, сама приватизація має відбуватися у встановленому законом порядку, шляхом звернення позивачки до відповідного органу приватизації.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція це встановлене процесуальним законом правило (нетиповий нормативний припис) звільнення від доказування обставин, встановлених в мотивувальній частині рішення суду у цивільній, господарській, адміністративній справі, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, вироком, іншим кримінально-процесуальним актом, коли в силу закону завершення провадження по кримінальній справі не може бути закінчене постановленням вироку про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої їх ухвалено, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно або неповно, та не має права їх тлумачити на власний розсуд.

Так, вбачається, що постановою Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у цивільній справі №523/6932/19 встановлено, що: «Позивачем ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів того, що вона особисто з двома дітьми правомірно користується кімнатою 842 (до інвентаризації №204), що вона зареєстрована у гуртожитку по АДРЕСА_1 в кімнаті №842 (до інвентаризації №204), що з нею уповноваженим органом укладено договір найму (оренди) кімнати №842 тощо. Позивач ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який проживає у цьому ж гуртожитку та зареєстрований (кімнату, де проживає та зареєстрований чоловік позивача, остання не зазначає, при цьому чомусь вважає, що будучи в зареєстрованому шлюбі, вона окремо від чоловіка має право користуватися іншою ніж чоловік кімнатою гуртожитку)»

Крім того, в цій же постанові суду апеляційної інстанції зазначається, що «При прийнятті рішення від 25 квітня 2018 року №3195-УП щодо житлових прав ОСОБА_4 у Одеської міської ради перебували на розгляді документи, з яких не вбачалося, що кімната № НОМЕР_1 гуртожитку перебуває у правомірному користуванні ОСОБА_1 , тому слід виходити з того, що Одеська міська рада як уповноважений власник правомірно розпорядилася житлом (кімнатою №842), надавши таке в оренду (найм) ОСОБА_4 , без порушення житлових прав ОСОБА_1 чи інших осіб».

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 24 жовтня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк