Справа № 442/8188/19 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/811/3875/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
Провадження № 22-ц/811/3874/21
Провадження № 22-ц/811/3853/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Павлів З.С. від 3 листопада 2020 року та на додаткові рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 5 листопада 2020 року і 30 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада 2020 року позов задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним ОСОБА_2 майном шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування даним житловим будинком та зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768,40 гривень судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, 25 гривень комісії банку та 420,40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, а всього:1213,80 гривень.

Додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 листопада 2020 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 5000 гривень витрат на професійну правничу допомогу. В решті заяви - відмовлено.

Вказані рішення та додаткові рішення оскаржив ОСОБА_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 листопада 2020 року та додаткові рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року і 30 листопада 2020 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 15 березня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані ним судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вважає що вказані рішення не відповідають обставинам справи, відповідно до листа Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від І6.03.2012 року № 3-29/1864 вбачається, що гуртожиток Дрогобицького музучилища (АДРЕСА_2) призначений для проживання на період навчання студентів з інших міст та студентів з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, за умови відсутності в них іншого місця проживання. В даному гуртожитку зареєстрована його дружина, оскільки є викладачем даної установи, однак після припинення трудових відносин, вона змушена буде покинути це тимчасове житло. Він також намагався зареєструватися за даною адресою, однак йому було відмовлено. Інших можливостей для реєстрації в нього немає, однак суд не з`ясував цю обставину. Вказує на те, що не відповідає дійсності посилання суду відносно звернення позивача до нього з вимогою добровільно знятися з реєстрації, оскільки такий лист був адресований не за фактичною адресою його проживання АДРЕСА_2 . Вважає таким, що не відповідає дійсності, висновок суду про те, що він не бере участі в утриманні будинку, оскільки завдяки йому «сім`я позивача отримувала протягом 2015-2018 років субсидію на загальну суму 40 000 гривень», оскільки позивач ніде не працював і не міг «показати своїх доходів». Вважає, що «жодна сума витрат на правничу допомогу представником Позивача не доведена». Вказує, що витрати є неспівмірними із складністю справи.

В судове засідання позивач не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те, що інтереси позивача в судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача на підтримання апеляційної скарги, представника позивача - в заперечення скарги, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, заяви про ухвалення додаткового рішення, заперечення на заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, пояснення на відзив, відповіді на відзив, а також усних пояснень учасників справи у суді апеляційної інстанції, - колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.12, 13, 81, 264, 430 ЦПК України, 319, 321, 383 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК Українита задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування житлового будинку від 13.03.2003 належить житловий будинок АДРЕСА_1 . (а.с.5) Як вбачається з довідки Виконкому Долішньолужецької сільської ради від 14.11.2019 №328 ОСОБА_1 зареєстрований, але не проживає по АДРЕСА_1 . (а.с.6) Даний факт не заперечується й відповідачем. 17.10.2019 ОСОБА_2 звертався до ОСОБА_1 з вимогою добровільно знятись з реєстрації протягом 10 календарних днів з моменту отримання такої вимоги. Проте, відповідач добровільно з реєстрації не знявся. Суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. При цьому суд виходив з того, що відповідач понад один рік не проживає у будинку, де він зареєстрований, не користується ним, не несе витрат на утримання цього майна, реєстрація місця проживання є лише фактом, що підтверджує місце знаходження особи, і жодним чином не впливає на володіння нерухомістю. Також суд виходив з того, що позивач як власник житла має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, в тому числі й має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування належним йому майном.

Із змісту оскаржуваного додаткового рішення від 05 листопада 2020 року вбачається, що суд першої інстанції посилаючись на ч.2 ст.247, ст. 270, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України та стягуючи судовий збір, виходив з того, що в судовому засіданні представником позивача було подано заяву про стягнення судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а сааме: просить стягнути з відповідача судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 768,40 грн., 25 грн. комісію банку та 420,40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Із змісту оскаржуваного додаткового рішення від 30 листопада 2020 року вбачається, що суд першої інстанції посилаючись на ст. 270, п.1 ч.1 ст.133, 137ЦПК України та задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення, виходив з того, що позивачем, на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, надано суду: договір про надання правової допомоги, Витяг з Єдиного реєстру адвокатів України, Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, Ордер на надання правничої допомоги; Акт виконаних робіт від 04.11.2020, розписка адвоката про отримання вищевказаної суми від ОСОБА_2 від 04.11.2020. А також, документи на підтвердження декларування доходів та сплати податків адвокатом. Розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Визначаючи розмір витрат, які підлягають відшкодуванню, суд враховував характер виконаної адвокатом роботи (консультування, вивчення документів клієнта, вивчення судової практики у справах про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщення, написання заяви-вимоги від 17.10.2019, написання позовної заяви від 27.11.2020, оформлення позовної заяви з додатками для подання до суду, явка та участь у судових засіданнях 24.12.2019, 20.01.2020, 11.02.2020, 24.09.2020, 13.10.2020, розгляд яких відкладався, написання та оформлення для подачі клопотання про приєднання доказів із додатками від 21.01.2020, ознайомлення опрацювання відзиву відповідача, явка та участю в судовому засіданні 26.02.2020 (тривалість засідання 1 год. 36 хв.), написання та оформлення для подачі апеляційної скарги на ухвалу про зупинення провадження у справі із додатками від 10.03.2020, а також явка та участь адвоката у судовому засіданні 03.11.2020), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи. Суд вважав, що написання адвокатом позовної заяви охоплює консультування, вивчення документів клієнта, вивчення судової практики у справах про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщення, а тому витрати на консультування, вивчення документів клієнта, вивчення судової практики у справах про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщення відшкодуванню не підлягають. Щодо розміру витрат, пов`язаних з явкою до суду для участь в судових засіданнях, розгляд яких відкладався, суд вважає такий завищеним, та підлягає частковому задоволенню, оскільки адвокатом затрачено свій робочий час. З приводу стягнення витрат на оплату адвокату за ознайомлення, опрацювання відзиву відповідача, суд вважав, що така вимога підлягає до задоволенню частково, оскільки відповіді на відзив адвокатом не подано, а прочитання самого відзиву, викладеного на 2 аркушах, не потребує часу, зазначеного в акті. Решту вимог суд вважав обґрунтованими та доведеними. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що відповідач є особою пенсійного віку, в якого пенсія є єдиним джерелом доходу, враховуючи принципи розумності, співмірності та справедливості, суд вважав, що з відповідача слід стягнути в користь позивача 5000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів вважає, що такі висновки вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.

27.11.2019 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив:

- усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження його, ОСОБА_2 майном (житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 ) шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування даним житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровано місце проживання відповідача. Однак, ОСОБА_1 не є членом його сім`ї. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою добровільно знятись з реєстрації, але той ігнорує його та добровільно з реєстрації не знімається. Таким чином, відповідач порушує його право, як власника, розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, яка передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110).

Крім статті 8 Конвенції, права ОСОБА_2 , як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України зазначила, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 13 березня 2003 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою виконавчого комітету Долішньолужецької сільської ради від 14 листопада 2019 року № 328 ОСОБА_1 зареєстрований, але не проживає на АДРЕСА_1 . Цей факт відповідач не заперечував.

17 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з вимогою добровільно знятись з реєстрації протягом 10 календарних днів з моменту отримання такої вимоги. Однак відповідач добровільно з реєстрації не знявся.

В рішенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 листопада 2020 року у справі №442/1037/20 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю, - встановлено, що ОСОБА_1 добровільно залишив спірний житловий будинок, не користується ним, не несе витрат по його утриманню. Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований в (старому) будинку АДРЕСА_1 ще за життя покійних матері та батька. Згодом, сім`єю ОСОБА_4 побудовано новий будинок, який здано експлуатацію, перенесено з старого будинку номер будинку ( АДРЕСА_1 ). Старий будинок був знесений. Після смерті матері позивача, спірне житло за заповітом перейшло її чоловіку, батьку позивача - ОСОБА_5 . Останній, 13.03.2020 уклав договір дарування зазначеного будинку на користь свого онука - ОСОБА_2 . Даний договір є чинним.

Також, як встановлено в судовому засіданні та не заперечено сторонами, позивач ОСОБА_1 був зареєстрований в (старому) будинку АДРЕСА_1 ще за життя покійних матері та батька. Згодом, сім`єю ОСОБА_4 побудовано новий будинок, який здано експлуатацію, перенесено з старого будинку номер будинку ( АДРЕСА_1 ). Старий будинок був знесений. Після смерті матері позивача, спірне житло за заповітом перейшло її чоловіку, батьку позивача - ОСОБА_5 . Останній, 13.03.2020 уклав договір дарування зазначеного будинку на користь свого онука - ОСОБА_2 . Даний договір є чинним.

Крім того, жодним чином не підтверджені і доводи позивача з приводу того, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні будинком, оскільки свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначили, що жодних перешкод у користуванні відповідачем спірним будинком йому не чинились. ОСОБА_1 лише два рази навідався до батьківського будинку, один раз в останній рік життя батька, один раз - на його похороні. ОСОБА_1 не допомагав батькові по господарству, не проявляв жодного наміру вселитись туди. У протилежному випадку, доля будинку могла бути вирішена по іншому. Також, вказані свідки вказали про те, жодних речей ОСОБА_1 у даному будинку немає і не було ніколи, жодних витрат по його утриманню він не несе. Даним будинком відповідач зацікавився лише у 2019 році, після чого почав подавати різного роду позови.

Крім цього, письмовими доказами, а саме довідкою Долішньолужецької сільської ради №328, актом обстеження побутових умов від 20.01.2020 та поясненнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 підтверджено факт непроживання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 у спірному житлі.

Разом з тим, зазначені вище свідки в судовому засіданні вказали, що відповідач ніколи не проживав в зазначеному новозбудованому будинку, жодних фізичних зусиль чи матеріальних витрат для його будівництва не ніс, оскільки такий будував покійний батько останнього ОСОБА_5 . Саме останній був власником спірного житлового будинку.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 з часу свого одруження у 1990 році перейшов проживати за місцем проживання своєї дружини в м. Дрогобич, залишаючись бути зареєстрованим у старому будинку, що на АДРЕСА_1 , який в подальшому було знесено, а його номер присвоєно новоспорудженому будинку, власником якого був батько позивача.

Жодних доказів з приводу наявності в будинку, що на АДРЕСА_1 будь-яких, належних ОСОБА_1 , речей останнім суду не представлено і таких в судовому засіданні не здобуто.

З огляду на зазначене, суд взяв до уваги твердження представника відповідача про те, позивач ОСОБА_1 не є членом сім"ї відповідача ОСОБА_2 , відтак відсутні підстави для застосування норм ч. 3 ст. 64 ЖК України, а тому позовні вимоги щодо усунення перешкод в користуванні житлом шляхом надання йому доступу до всіх приміщень є безпідставними.

В судовому засіданні, також, встановлено та підтверджено показаннями свідків, що позивач ОСОБА_1 в спірному житлі ніколи не проживав і не проживає по даний час, його речей у вказаному немає і не було, даним будинком не користується, не несе жодних витрат по його утриманню, добровільно це житло залишив.

Вказане рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 листопада 2020 року набрало законної сили є чинним та має преюдиційне значення для розгляду даної спору.

Окрім цього, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 визнав, що був фактично зареєстрований у старому будинку у новому будинку окремо не перереєстровувався (зареєстрований у такому при перенесенні даних про реєстрацію із старого будинку). Також, в засіданні пояснив, що з 2000-2002 років постійно проживає з дружиною в гуртожитку, фактично переїхав туди в 1990 роках після хвороби дружини. Однак навідувався в село до батьків.

З наказу КЗ ЛОР Дрогобицький музичний фаховий коледж ім. В.Барвінського №32 від 1.04.2021 року вбачається, що надано викладачу ОСОБА_10 додатково частину жилої площі у гуртожитку музичного коледжу ( АДРЕСА_2, 4 кімнати, загальною площею 48,2 кв.м.) для проживання з членами сім`ї, місце проживання яких зареєстровано за вказаною адресою АДРЕСА_3 ( ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ) та чоловіком ОСОБА_14 , який не зареєстрований, але фактично проживає за даною адресою (Т2 а.с. 163).

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що дружині відповідача ОСОБА_1 , - ОСОБА_10 належить Ѕ житлового будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 91,2 кв.м.

Колегія суддів, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, оскільки таке є єдиним його житлом, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що в даному випадку визнання відповідача таким, що втратив право на житло та зняття його з реєстрації місця проживання зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки: у належному ОСОБА_2 на праві власності будинку зареєстрований ОСОБА_1 який не є членом його сім`ї; не проживає за вказаною адресою з 1990 року, натомість маючи інше житло (місце проживання зі своєю сім`єю у гуртожитку музичного коледжу (АДРЕСА_2, 4 кімнати, загальною площею 48,2 кв.м.) та переїхав туди проживати добровільно, тобто без будь-яких поважних причин відсутній у житлі за згаданою адресою більше 30 років, крім цього, будучи членом сім`ї ОСОБА_10 (його дружини) має можливість використовувати для проживання належну їй Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 91,2 кв.м.; спірний будинок є єдиним житлом позивача, - тобто визнання відповідача таким, що втратив право на житло та зняття з реєстрації відповідача не позбавить його права на житло вцілому, так як він та його сім`я забезпечена іншим житлом.

Зважаючи на вказане, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач не проживає у спірному помешканні, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, місце реєстрація місця проживання є лише фактом підтверджуючим місце знаходження особи і жодним чином не впливає на володіння нерухомістю, право на яку документально підтверджено у встановленому законом порядку, а також те, що позивач, як власник житла, має право вільно володіти, користуватися, та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, в тому числі й має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним помешканням із зняттям з реєстрації.

Вказаним судом апеляційної інстанції, також, з`ясовано обставини, які підлягали з`ясуванню згідно Постанови суду касаційної інстанції при надісланні справи на новий розгляд.

Аналізуючи доводи скарги в частині додаткових рішень суду про стягнення судового збору та витрат на правову допомогу, колега суддів прийшла до таких висновків.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зважаючи на те, що рішенням суду першої інстанції від 03 листопада 2020 року позов задоволено, відтак, суд першої інстанції підставно стягнув додатковим рішення від 05 листопада 2020 року судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Що ж стосується витрат на правову допомогу, то слід вказати, що 03.11.2020 року ОСОБА_2 подав заяву про стягнення судового збору та витрат , пов`язаних з розглядом справи та в заяві вказав, що докази щодо розміру судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив ухвалити додаткове рішення суду про стягнення судових витрат в його користь з відповідача в розмірі 11000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування заяви покликався на те, що в провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю. Рішенням суду від 03.11.2020 позов задоволено, проте не вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Звертає увагу суду на те, що відповідач при розгляді справи поводився недобросовісно, зловживав процесуальними правами, затягував розгляд справи, вирішити спір в позасудовому порядку відмовлявся.

Відповідач та його представник адвокат Волощук Б.І. заяву заперечили, покликаючись на обставини, викладені у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи, зокрема, через необґрунтованість та недоведеність адвокатом отримання оплати за надану правничу допомогу у вказаному розмірі, а також через неспівмірність отриманих коштів із наданими послугами.

Позивачем, на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, надано суду: договір про надання правової допомоги, Витяг з Єдиного реєстру адвокатів України, Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, Ордер на надання правничої допомоги; Акт виконаних робіт від 04.11.2020, розписка адвоката про отримання вищевказаної суми від ОСОБА_2 від 04.11.2020. А також, документи на підтвердження декларування доходів та сплати податків адвокатом.

Розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу, суд дійшов правильного висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Визначаючи розмір витрат, які підлягають відшкодуванню, суд правильно врахував характер виконаної адвокатом роботи (консультування, вивчення документів клієнта, вивчення судової практики у справах про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщення, написання заяви-вимоги від 17.10.2019, написання позовної заяви від 27.11.2020, оформлення позовної заяви з додатками для подання до суду, явка та участь у судових засіданнях 24.12.2019, 20.01.2020, 11.02.2020, 24.09.2020, 13.10.2020, розгляд яких відкладався, написання та оформлення для подачі клопотання про приєднання доказів із додатками від 21.01.2020, ознайомлення опрацювання відзиву відповідача, явка та участю в судовому засіданні 26.02.2020 (тривалість засідання 1 год. 36 хв.), написання та оформлення для подачі апеляційної скарги на ухвалу про зупинення провадження у справі із додатками від 10.03.2020, а також явка та участь адвоката у судовому засіданні 03.11.2020), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи.

Суд правильно вважав, що написання адвокатом позовної заяви охоплює консультування, вивчення документів клієнта, вивчення судової практики у справах про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщення, а тому витрати на консультування, вивчення документів клієнта, вивчення судової практики у справах про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщення відшкодуванню не підлягають.

Щодо розміру витрат, пов`язаних з явкою до суду для участь в судових засіданнях, розгляд яких відкладався, суд правомірно вважав такий завищеним, та таким, що підлягає частковому задоволенню, оскільки адвокатом затрачено свій робочий час.

З приводу стягнення витрат на оплату адвокату за ознайомлення, опрацювання відзиву відповідача, суд правильно вважав, що така вимога підлягає до задоволенню частково, оскільки відповіді на відзив адвокатом не подано, а прочитання самого відзиву, викладеного на 2 аркушах, не потребує часу, зазначеного в акті. Решту вимог суд вважав обґрунтованими та доведеними.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що відповідач є особою пенсійного віку, в якого пенсія є єдиним джерелом доходу, враховуючи принципи розумності, співмірності та справедливості, суд прийшов до правильного висновку, що з відповідача слід стягнути в користь позивача 5000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними вцілому та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції та додаткові рішення слід залишити без змін як такі, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 3 листопада 2020 року та додаткові рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2020 року і 30 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18.11.2022 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра