Справа № 461/8739/20 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/245/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Іванової О.О.

з участю представника відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Ідея Банк» та ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2020 року в складі судді Юрківа О.Р. у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним та здійснення перерахунку заборгованості, -

встановив:

У жовтні 2020 року позивач АТ «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором №Z32/00117/004751477, укладеного 03.10.2019 між сторонами.

В обґрунтування вимог покликався на те, що відповідно до кредитного договору №Z32/00117/004751477, укладеного 03.01.2019 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 відповідачці надано кредит в розмірі 93 979 грн. 00 коп., зі сплатою 15% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Відповідачка скористалася кредитними коштами, проте зобов`язання за договором належним чином не виконала, а саме заборгувала позивачеві кошти у розмірі 85 833 грн. 19 коп., що складається з основного боргу 21 524 грн. 55 коп.; простроченого боргу 42 131 грн. 46 коп.; прострочених процентів 5 613 грн. 89 коп.; строкових процентів 709 грн. 35 коп.; нарахована плата за обслуговування кредиту 1 127 грн. 75 коп.; простроченої плати за обслуговування кредиту 13 896 грн. 29 коп.; пені за несвоєчасне погашення платежів, нарахованої по 29.02.2020 року включно 836 грн. 9 коп. Просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитом та понесені судові витрати.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним та здійснення перерахунку заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 03.10.2019 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №Z32/00117/004751477, згідно з яким позичальнику надано кредит у розмірі 93 979 грн. 00 грн.

Згідно із пунктом 1.1. кредитного договору банк надає позичальнику кредит на поточні потреби у сумі 93 979, 00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно Умов договору. Пунктом 1.10. кредитного договору визначено, що за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: - надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень, щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом, тощо; - надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; - опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку, тощо, позичальник проводить плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Пунктом 6.1. кредитного договору визначені щомісячні внески наведені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплата на транзитний рахунок № НОМЕР_1 . Графою «плата за обслуговування» визначений щомісячний розмір, який підлягає оплаті позичальником та визначений загальний розмір плати за обслуговування у сумі 46237,68 грн.

Як вбачається з виписки, наданої АТ «Ідея Банк» за період з 03.01.2019 по 30.09.2020 відповідачкою сплачено 16 платежів по кредиту на загальну суму 71 433 грн. 19 коп., з яких 28 395 грн. 27 коп. зараховані в рахунок погашення плати за обслуговування кредиту.

Відповідачка вважає, що вказані кошти підлягають зарахуванню в рахунок погашення основного боргу. Тому, з врахуванням зарахованих відповідачем коштів на погашення кредиту в розмірі 30 330 грн. 67 коп. та перерозподіл сплаченої плати за обслуговування кредиту кредитної заборгованості в розмірі 28 395 грн. 27 коп. в рахунок погашення кредиту станом на день подання зустрічного позову, нею погашено по тілу кредиту 58 725 грн. 94 коп. Таким чином, заборгованість за кредитним договором повинна становити 25 253 грн. 06 коп. Щодо вимоги позивача про стягнення пені за несвоєчасне погашення платежів у розмірі 836 грн. 90 коп., що нарахована після 29 лютого 2020 року включно є безпідставною, оскільки при здійсненні перерахунку заборгованості, прострочена заборгованість за кредитним договором станом на 29 лютого 2020 року у позивача відсутня. Крім того, відповідачка ОСОБА_2 зазначає, що з виписки відповідача з 03.01.2019 року по 30.09.2020 року та Меморіального ордеру № 344362 від 03.01.2019 позивачем було видано кредит у розмірі 81 720 грн. 87 коп., а різницю у сумі 12 258 грн. 13 коп. зараховано як оплату страхового платежі до договору страхування життя №Z62/00117/004751477 від 03.01.2019. Отже, відповідач за зустрічним позовом не мав права нараховувати на суму страхового платежу будь які проценти за кредитним договором, оскільки договір страхування є супутньою послугою і дані кошти ОСОБА_2 не отримувала та ними не користувалась.

Просила визнати недійсними пункт 1.1., 1.10, 6.1. кредитного договору №Z32/00117/004751477 від 03.01.2019 року в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості здійснених ОСОБА_2 за кредитним договором з часу його укладення, зарахувавши сплачені кошти в розмір 28 395 грн. 27 коп., що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитним договором №Z32/00117/004751477 від 03.01.2019.

Оскаржуваним рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2020 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 13.10.2021, позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» суму боргу за кредитним договором 70 809 грн. 15 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 1734 грн. 07 коп. сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 2100 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним та здійснення перерахунку заборгованості відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржили АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2

АТ «Ідея Банк» не погоджується із оскаржуваним рішенням в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості, вважає рішення суду в цій частині незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі заначає, що кредитний договір, стягнення за яким є предметом позову у даній справі, укладений 03.01.2019, тобто під час дії ЗУ «Про споживче кредитування», в редакції, яка набрала чинності 10.06.2017.

Відтак абзац 3 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно із яким кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, втратив чинність, ще до укладення спірного кредитного договору, тому такий не може бути застосований у даній справі, а також не може бути застосвана і відповідна судова практика, оскільки така вже не актуальна.

Натомість, у чинному на даний час ЗУ «Про споживче кредитування» міститься визначення поняття загальних витрат за споживчим кредитом, якими є витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Також, втратили чинність Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, на зміну яким прийнято Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.

Покликаючись на Методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, банк розраховує загальну вартість кредиту за такою формулою ЗВК = ЗРК + ЗВСК, де ЗВК загальна вартість кредиту, ЗРК загальний розмір кредиту, ЗВСК загальні витрати за споживчим кредитом.

Звертає увагу на судову практику у схожих правовідносинах.

Стверджує, що на момент укладеня кредитного договору, законодавство України передбачало можливість включення до договорів про споживче кредитування умов, що передбачають сплату споживачами плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості, що не було враховано судом першої інстанції.

Крім цього, визначення плати за обслуговування кредитної заборгованості підтверджується самим кредитним договором.

Вважає, що передбачена пунктом 1.10 кредитного договору плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена за послуги, які надаються відповідачу протягом всього строку дії кредитного договору, а також без обмежень щодо обсягу вище вказаних послуг, тобто плата за обслуговування кредитної заборгованості, передбачена пунктом 1.10 договору, встановлена за відповідні послуги, котрі надаються відповідачу більше ніж один раз на місяць.

Крім цього, законом не заборонено встановлювати плату за послуги, перелічені у п.1.10 договору, оскільки вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено.

Не погоджується із покликанням суду першої інстанції на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01.04.2020 у справі № 583/3343/19, який є прикладом слідування судовій практиці, яка не є актуальною.

В контексті плати за обслуговування кредитної заборгованості, покликається на презумпцію правомірності правочину, яка передбачена ст. 204 ЦК України.

Також зазначає, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, при цьому ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» не містить висновку про несправедливість конкретних умов договору, зокрема, якими передбачено нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, висновок суду щодо нікчемності відповідної умови договору є помилковим та суперечить ч. 2 ст. 215 ЦК України, за якою правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом.

На думку апелянта, застосування ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, суперечитиме правовим висновкам Верховного Суду України викладеним у постанові від 02.12.2015 № 6-1341 цс 15, відповідно до яких ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові проуцентні ставки, валютні знажки тощо, які передують укладенню договору.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог АТ «Ідея Банк» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відповідну вимогу задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також частково не погоджується з оскаржуваним рішенням.

Зазначає, що всупереч ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про соживче кредитування» позивачем було встановлено плату за надання інформації щодо кредиту.

Судом також не з`ясовано та не взято до уваги, що за період дії кредитного договору Банк неправильно розрахував розмір зобовязання щодо сплати процентів по кредитному договору, яка на думку апелянта, є більшою на 1314,18 грн.

Наводить свій розрахунок процентів за весь строк користування кредитом.

Покликається також на те, що суд не врахував доводи щодо несправедливості відповідних пунктів кредитного договору.

Просить частково скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2020 року і ухвалити нове рішення, яким визнати недійсними пункті 1.1, 1.10, 6.1 Кредитного договору № Z32/00117/004751477 від 03.11.2019 в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості (платежів) здійснених ОСОБА_2 за цим кредитним договором, з часу його укладення, зарахувавши сплачені кошти в розмірі 28395,27 грн., що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості, в рахунок погашення основного боргу по кредитному договору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість в розмірі 35293,31 грн. за кредитним договором № Z32/00117/004751477від 03.11.2019.

Судові витрати за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій покласти на АТ «Ідея Банк».

В судовому засіданні представник відповідачки за первісним позовом ОСОБА_1 власну апеляційну скаргу, з врахуванням заяви про часткову відмову від апеляційної скарги, підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.

Представник первісного позивача АТ «Ідея Банк» будучи повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу банку, в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позовні вимоги за первісним позовом АТ «Ідея Банк» суд першої інстанції виходив з того, що позов є підставним та підлягає до задоволення в частині стягнення основного та простроченого боргу, строкових та прострочених відсотків та пені за несвоєчасне погашення платежів у загальній сумі, водночас відмовив у задоволенні частини вимог, що стосується стягнення плати за обслуговування кредиту.

При цьому, суд вважав, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, оскільки умови договору №Р24.00405.004512164, укладеного 07.11.2018 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_2 є нікчемними, що вбачається із законодавства та позиції Верховного Суду, тому не потребують визнання їх недійсними.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 03.01.2019 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №Z32/00117/004751477, згідно із яким відповідачка за первісним позовом отримала від банку кредит в розмірі 93 979 грн. 00 коп., із сплатою 15% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів (а.с. 6-10).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач за первісним позовом АТ «Ідея Банк» виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується копією меморіального ордеру № 344359 від 03 січня 2019 року про видачу кредиту отримувачу ОСОБА_2 в сумі 93979,00 грн. (а.с. 11).

Згідно із статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Однак, відповідачка за первісним позовом не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатила нараховані відсотки, комісію, та інші платежі за кредитним договором.

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість за кредитним договором, яка згідно із довідкою розрахунком заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №Z32/00117/004751477 від 03.01.2019, становить 85 833 грн. 19 коп., що складається з основного боргу 21 524 грн. 55 коп.; простроченого боргу 42 131 грн. 46 коп.; прострочених процентів 5 613 грн. 89 коп.; строкових процентів 709 грн. 35 коп.; нарахована плата за обслуговування кредиту 1 127 грн. 75 коп.; простроченої плати за обслуговування кредиту 13 896 грн. 29 коп.; пені за несвоєчасне погашення платежів, нарахованої по 29.02.2020 року включно 836 грн. 9 коп.

10.08.2019 року АТ «Ідея Банк» направлено ОСОБА_2 вимогу від 10.08.2019 року № 12.4.2/Z62.00117.004751477 про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідної даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 календарних днів з дня направлення вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору. Також відповідачці повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідачки заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора.

Докази виконання вимоги в матеріалах відсутні, а колегією суддів не встановлені.

Як зазначено вище, задовольняючи частково позовні вимоги за первісним позовом АТ «Ідея Банк» суд першої інстанції виходив з того, що позов є підставним та підлягає до задоволення в частині стягнення основного та простроченого боргу, строкових та прострочених відсотків та пені за несвоєчасне погашення платежів, водночас відмовив у задоволенні частини вимог, що стосується стягнення плати за обслуговування кредиту.

В свою чергу, звертаючись із зустрічним позовом ОСОБА_2 просила суд визнати недійсними пункт 1.1., 1.10, 6.1. кредитного договору №Z32/00117/004751477 від 03.01.2019 року в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості здійснених ОСОБА_2 за кредитним договором з часу його укладення, зарахувавши сплачені кошти в розмір 28 395 грн. 27 коп., що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитним договором №Z32/00117/004751477 від 03.01.2019.

Зважаючи на те, що результат визначення загального розміру заборгованості за кредитним договором на пряму залежить від розгляду вимог зустрічного позову про визнання недійсними пунктів 1.1., 1.10, 6.1. кредитного договору №Z32/00117/004751477 від 03.01.2019 в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, колегія суддівв першу чергу перевірятиме законність оскаржуваного рішення в частині підставності позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до пункту 3.2.4. кредитного договору № Z32/00117/004751477 від 03 січня 2019 року позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом.

Пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Розмір цієї плати визначений у пункті 6 кредитного договору, яким передбачено графік платежів за кредитом.

Як зазначалося вище, в оскаржуваному рішенні міститься посилання на те, що при його ухваленні суд врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі з аналогічних правовідносин №708/195/19 та від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у цивільній справі № 496/3134/19 відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду знову наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину, обгрунтовуючи своївимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом про визнання недійсними положень пунктів 1.1., 1.10 та 6.1 кредитного договору не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права, відповідно, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в цій частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом.

В свою чергу, з огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пунктів 1.10 та 6 кредитного договору, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у цивільній справі № 496/3134/19 вважала за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 червня 2018 року № Р24.00301.004034055 з огляду на нікчемність пунктів 1.4 та 6 цього договору, що забезпечує захист інтересу позивача у правовій визначеності.

Власне інша частина вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , у задоволенні яких відмовлено судом першої інстанції, стосується зобов`язання АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості здійснених ОСОБА_2 за кредитним договором з часу його укладення, зарахувавши сплачені кошти в розмір 28 395 грн. 27 коп., що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитним договором №Z32/00117/004751477 від 03.01.2019.

На обґрунтування зазначених вимог представник позивачки за зустрічним позовом надав власний розрахунок, який зводиться до того, що за період з 03.01.2019 по 30.09.2020 ОСОБА_2 сплатила 16 платежів по кредиту на загальну суму 71 433 грн. 19 коп., з яких 28395 грн. 27 коп. зараховані в рахунок погашення плати за обслуговування кредиту. Зважаючи на це відповідачка вважає, що вказані кошти підлягають зарахуванню в рахунок погашення основного боргу. Тому з врахуванням зарахованих відповідачем коштів на погашення кредиту в розмірі 30 330 грн. 67 коп. та перерозподіл сплаченої плати за обслуговування кредиту кредитної заборгованості в розмірі 28 395 грн. 27 коп. в рахунок погашення кредиту станом на день подання зустрічного позову, ОСОБА_2 погашено по тілу кредиту 58 725 грн. 94 коп. Таким чином, заборгованість за кредитним договором повинна становити 35253 грн. 06 коп.

З врахуванням висновку апеляційного суду про нікчемність пунктів 1.10 та 6 оспорюваного кредитного договору, колегія суддів вважає за необхідне, у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину, задовольнити вимогу позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 про зобов`язання АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості здійснених ОСОБА_2 за кредитним договором з часу його укладення, зарахувавши сплачені кошти в розмір 28 395 грн. 27 коп., що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитним договором №Z32/00117/004751477 від 03.01.2019.

В свою чергу, у поданому розрахунку представник відповідачки звертає увагу, що вимога позивача АТ «Ідея Банк» про стягнення пені за несвоєчасне погашення платежів у розмірі 836 грн. 90 коп., що нарахована після 29 лютого 2020 року включно є безпідставною, оскільки при здійсненні перерахунку заборгованості, прострочена заборгованість за кредитним договором станом на 29 лютого 2020 року у позивача була відсутня. Крім цього, з врахуванням сплаченої нею суми процентів за час користування кредитом в розмірі 12717,25 грн та проведеним перерахунком розміру процентів, які ОСОБА_2 повинна сплатити за користування кредитними коштами розмірі 12757,48 грн, заборгованість за процентами складає 40 грн. 25 коп., тому вимога позивача за первісним позовом про стягнення з неї процентів в розмірі 6316,24 грн., з яких прострочені проценти 5613,789 грн та строкові проценти в розмірі 702,35 грн., до задоволення не підлягає.

Беручи до уваги те, що на спростування наданого відповідачкою ОСОБА_2 розрахунку сторона позивача АТ «Ідея Банк» власних міркувань не надала, проведений розрахунок відповідає умовам кредитного договору, колегія суддів приходить висновку що з відповідачки ОСОБА_3 необхідно стягнути в користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №Z32/00117/004751477 від 03.01.2019 в загальному розмірі 35293 грн. 31 коп., яка складається з 35253 грн. 06 коп. заборгованість за кредитом та 40 грн. 25 коп. заборгованість за процентами.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів знаходить доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 такими, що спростовують правильність рішення суду першої інстанції в частині визначення загального розміру заборгованості за кредитним договором, відтак оскаржуване рішення необхідно змінити, зменшивши загальний розмір заборгованості з 70809,15 грн. до 35293,31 грн.

Разом з тим, апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із зміною апеляційним судом оскаржуваного рішення, зміні підлягає також проведений судом першої інстанції розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372 п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2020 року в частині визначення загального розміру заборгованості за кредитним договором змінити, зменшити загальний розмір заборгованості за кредитним договором №Z32/00117/004751477 від 03.01.2019, який необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Ідея Банк» з 70809 гривень 15 копійок до 35293 (тридцять п`ять тисяч двісті дев`яносто три) гривень 31 копійка.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2020 року в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Ідея Банк» 875 (вісімсот сімдесят п`ять) гривень 80 копійок судового збору, сплаченого за подання позову та 875 (вісімсот сімдесят п`ять) гривень 00 копійок витрат на правничу допомогу.

Стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» в користь ОСОБА_2 2601 (дві тисячі шістсот одна) гривень 10 копійок судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 09 листопада 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк