Дата документу 20.05.2022 Справа № 331/4935/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 331/4935/20Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
Пр. № 22-ц/807/913/22Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водоканал» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водоканал» про відшкодування шкоди

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 3-8), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в якості відшкодування шкоди, спричиненої ДТП у сумі 38983,60 грн., відшкодування за оплату експертного авто товарознавчого дослідження в сумі 1300 грн., а також понесені ним на момент розгляду справи судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач ОСОБА_1 зазначав, що 27.08.2018 року о 10-45 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Електрична, буд. 117, належний йому автомобіль AUDI 80, номерний знак НОМЕР_1 було пошкоджено транспортним засобом JCB ЗСХ, номерний знак НОМЕР_2 , що належить КП «Водоканал», яким керував ОСОБА_2 та здійснював ремонтні роботи із реконструкції водопроводу.

Під час ДТП його автомобіль був незаведений, в ньому нікого не було, він не рухався, а стояв припаркований біля двору житлового будинку на доріжці для пішоходів, що підтверджується фото. Для уникнення пошкоджень автомобіля він запропонував водію ремонтної машини переставити своє авто, для чого пішов у будинок за ключами, проте повернувшись через декілька хвилин побачив, що водій ОСОБА_2 його не чекав, а продовжив ремонтні роботи та своїми діями пошкодив автомобіль. Від дій ОСОБА_2 автомобіль AUDI 80, номерний знак НОМЕР_1 , суттєво постраждав, зокрема, було пошкоджено задній бампер, фара, праве крило, задні праві двері.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Антоненка М.В. (а.с. 52).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 53) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2021 року (а.с. 117-122) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено.

Стягнуто з КП «Водоканал» Запорізького міського виконавчого комітету () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) шкоду, спричинену ДТП у розмірі 38983,60 грн.

Стягнуто з КП «Водоканал» Запорізького міського виконавчого комітету () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати зі сплати експертного автотоварознавчого дослідження у розмірі 1300,00 грн.

Стягнуто з КП «Водоканал» Запорізького міського виконавчого комітету () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач КП «Водоканал» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 125-127) просило рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі; судові витрати віднести на позивача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 137).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 17 січня 2022 року (а.с. 138), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 139).

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача КП «Водоканал» у цій праві (а.с. 145-147).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Однак, у період з 18 лютого 2022 року по 10 травня 2022 року включно суддя-доповідач перебувала у відпустках (153).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача КП «Водоканал» у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови…

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача ОСОБА_1 у повному обсязі у цій справі, керувався ст.ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 280-284 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 27.08.2018 року о 10-45 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Електрична, буд. 117, належний ОСОБА_1 автомобіль AUDI 80, номерний знак НОМЕР_1 було пошкоджено внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки використання транспортного засобу JCB ЗСХ, номерний знак НОМЕР_2 , що належить КП «Водоканал», яким керував ОСОБА_2 під час виконання трудових обов`язків, здійснюючи ремонтні роботи із реконструкції водопроводу (а.с. 59-64, повідомлення про ДТП а.с. 15).

Належність автомобіля AUDI 80 позивачу ОСОБА_1 підтверджується технічним паспортом НОМЕР_4 (копія а.с. 14).

Так, в судовому засіданні в суді першої інстанції представник позивача підтвердила суду, що автомобіль AUDI 80 був припаркований на тротуарі вул. Електрична біля будинку № 117. На момент ДТП автомобіль був зачинений, заднє праве колесо було спущено, в зв`язку з чим ОСОБА_1 не міг швидко від`їхати від місця проведення робіт працівниками КП «Водоканал».

Відповідно до ст. 33.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання ДТП за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про ДТП.

Позивач ОСОБА_1 та водій транспортного засобу JCB ЗСХ ОСОБА_2 відразу після ДТП склали повідомлення про ДТП (копія а.с. 15), в якій ОСОБА_2 власноруч зазначив про свою вину у скоєнні ДТП.

Допитаний в судовому засіданні судом першої інстанції в якості свідка водій транспортного засобу JCB ЗСХ, що належить КП «Водоканал», ОСОБА_2 підтвердив суду факт заподіяння ним шкоди автомобілю AUDI 80, д.н. НОМЕР_1 при здійсненні ним робіт із реконструкції водопроводу. Пояснив, що автомобіль AUDI 80 був припаркований на тротуарі вул. Електрична біля будинку № 117. На момент ДТП автомобіль AUDI 80 був зачинений, заднє праве колесо було спущено. ДТП відбулось внаслідок його неуважності при здійсненні руху заднім ходом.

Згідно із звітом № 67 від 14.02.2019 року про проведення оцінки колісного транспортного засобу AUDI 80, номерний знак НОМЕР_1 та ремонтної калькуляції №67/19 вартість ремонту автомобіля складає 38983,60 грн.(а.с. 19-51).

Згідно з листом від 25.09.2018 року ПрАТ «СК «Арсенал страхування» (а.с.16) було відмовлено ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування з посиланням на те, що застосування повідомлення про ДТП (європротоколу) учасниками ДТП можливе лише за наявності у водіїв чинних полісів цивільно-правової відповідальності, а враховуючи відсутність у позивача чинного полісу, страховик не має підстав для виплати відшкодування за спільним повідомленням, оскільки його транспортний засіб не є забезпеченим у розумінні пункту 1 статті 1.7 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».

Аналіз положень ст.ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб, тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України щодо майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України щодо моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Ст.ст. 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина 2 статті 1187 ЦК України).

У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення ст.ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Відповідну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 28.02.2018 року у справі № 759/4049/16-ц, від 23.07.2018 року у справі №372/1789/17-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 426/16825/16-ц.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

З урахуванням зазначених норм чинного ЦК України, для здійснення відшкодування шкоди, що була отримана внаслідок використання джерел підвищеної небезпеки, в першу чергу необхідно встановити та підтвердити вину особи, що має відповідати за шкоду, у вчиненні такої дії, відтак цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

Суд при розгляді справи, не позбавлений та не обмежений у праві самостійно, в рамках розгляду даного виду спору та при наявності відповідних документальних доказів, встановити наявність/відсутність вини в діях певної особи.

Відсутність в матеріалах справи судового рішення, яким громадянин був би притягнутий до відповідальності за скоєння дорожньо-транспортної пригоди не може бути достатньою підставою для відмови в позові, оскільки таке рішення є обов`язковим для суду, проте, не єдиним доказом наявності вини заподіювана шкоди.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 16 липня 2018 року, прийнятій за результатом розгляду справи 910/20412/16 про відшкодування шкоди.

Також, у вищезазначеній постанові Верховний Суд звернув увагу й на те, що у матеріалах справи містились інші докази вини: пояснення учасників ДТП, повідомлення про ДТП із схематичним зображенням ДТП (а.с. 15), фото пошкодженого авто (а.с.31-36), проткол огляду пошкодженого транспортного засобу (а.с.37) тощо.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні а ні представник КП «Водоканал», а ні свідок ОСОБА_2 не заперечували факт заподіяння ОСОБА_2 шкоди автомобілю AUDI 80 при здійсненні ним робіт із реконструкції водопроводу (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_1 порушив вимоги п.п. є), п. 15.9 та п.п. а), п. 15.10 Правил дорожнього руху, чим створив перешкоди для роботи спеціальної техніки КП «Водоканал», оскільки, як встановлено в судовому засіданні судом першої інстанції із пояснень учасників процесу, свідка, 27.08.2018 ОСОБА_1 після розмови з ОСОБА_2 пішов до дому за ключами від автомобіля, але ОСОБА_2 , не дочекавшись його, почав рух заднім ходом на транспортному засобі JCB ЗСХ.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Оскільки, у зв`язку із помилковим складанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення про ДТП (Європротоколу) у страховика ПрАТ «СК «Арсенал страхування» не виник обов`язок страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відшкодування шкоди має здійснювати відповідач у цій справі КП «Водоканал».

Доводи апеляційної скарги відповідача КП «Водоканал» є такими, що дублюють доводи його заперечень проти позову позивача у цій справі (а.с. 55-57), яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування у цій справі відповідача КП «Водоканал», передбачені ст. 82 ЦПК України, відсутні.

Відповідач КП «Водоканал» та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача КП «Водоканал».

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача КП «Водоканал» апеляційному суду не надані.

В силу вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Однак, відповідач КП «Водоканал» не надало суду у цій справі постанови про адміністративне правопорушення, яка б набрала законної сили, з приводу притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 152-1 КУпАП («Порушення правил паркування транспортних засобів…» тощо).

За змістом вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача КП «Водоканал» не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції було правильно, з додержанням вимог ст. 141 ч. ч. 1, 6 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу КП «Водоканал» у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останнє не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_1 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водоканал» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 20.05.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.