Справа № 302/312/22
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

з участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Рішко Сергій Іванович, до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Рішко Сергій Іванович, на ухвалу Міжгірського районного суду Закарпатської області від 19 травня 2022 року, повний текст якої складено 24.05.2022, постановлену суддею Кривкою В. П.,

у с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Рішко С.І., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив: 1) установити відносно земельної діялнки з кадастровим номером :01:006:0014, яка розташована у АДРЕСА_1 , площею 0,3495 га, і належить на праві власності відповідачу, земельний сервітут на його користь для цілодобового безперешкодного проходу і проїзду на транспортному засобі до належної йому земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0009, на таких умовах: - на постійній основі; - поширення земельного сервітуту на частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0014, площею 0,013га; - плата за встановлення і користування сервітутом складає 100% витрат ОСОБА_2 на сплату земельного податку за площу сервітного користування; - дія сервітуту розповсюджується також на будь-яких інших осіб, що законно користуються земельною ділянкою з кадастровим номером :01:006:0009, або мають право доступу до неї згідно з чинним законодавством; 2) зобов`язати ОСОБА_2 не чинити жодних перешкод у користуванні ним частиною земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0014, на яку установлено земельний сервітут; 3) вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 19 травня 2022 року закрито провадження у цій справі внаслідок набрання законної сили рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 18.05.2021 (справа № 302/1202/20), ухвалене з приводу спору між тими ж самими сторонами і про той самий предмет і з тих самих підстав.

Не погоджуючись із цією ухвалою місцевого суду позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Рішко С.І., подав на неї апеляційну скаргу внаслідок її незаконості та необгрунтованості через грубе порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Скарга обгрунтована тим, що судом першої інтанції належним чином не враховано, що справа № 302/1202/20, в якій ухвалено рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 18.05.2021, що набрало законної сили, не є тотожньою з цією справою як за предметом спору, так і за його підставами.

Зазначав, що у справі № 302/1202/20 предметом спору були, зокрема встановлення за ним і членами його сімї права безкоштовного постійного земельного сервітуту площею 0,0093 га (право проходу і проїзду по наявній дорозі шириною в 4,01 м до дороги) щодо земельної ділянки, якою володіє ОСОБА_2 в урочищі «Над берегом» у АДРЕСА_2 , та порядок користування нею відповідно до технічної документації із землестрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 за кадастровими номерами :01:006:0008 та :01:006:0009.

Натомість у цій справі предметом спору є встановлення платного земельного сервітуту плошею 0,0113 га щодо іншої земельної ділянки за кадастровим номером :01:006:0014, розташованої у АДРЕСА_1 й яка належить на праві власності ОСОБА_2 , з метою цілодобового безперешкодного проходу і проїзду на транспортному засобі до належної йому земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0009, на таких умовах: - на постійній основі; - поширення земельного сервітуту на частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0014, площею 0,013га; - плата за встановлення і користування сервітутом складає 100% витрат ОСОБА_2 на сплату земельного податку за площу сервітного користування; - дія сервітуту розповсюджується також на будь-яких інших осіб, що законно користуються земельною ділянкою з кадастровим номером :01:006:0009, або мають право доступу до неї згідно з чинним законодавством; зобов`язання ОСОБА_2 не чинити жодних перешкод у користуванні ним частиною земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0014, на яку установлено земельний сервітут.

Наголошував, що у цій справі земельна ділянка за кадастровим номером :01:006:0014 була сформована лише 10.12.2021 і право власності на яку відповідач ОСОБА_2 набув лише 22.02.2022, а відтак вона не могла бути предметом розгдяду у справі № 302/1202/20.

До того ж підставою для відмови у задоволенні його позову у справі № 302/1202/20 слугувало те, що ОСОБА_2 не був належним відповідачем, оскільки не був ані власником, ані користувачем земельної ділянки, вказаної в державному акті на земелю № 025519, однак починаючи з 22.02.2022 ОСОБА_2 вже є власником іншої сформованої 10.12.2021 земельної ділянки щодо якої в цій справі і заявлено вимогу про установлення земельного сервітуту.

Стверджував, що оскільки у зазначених вище справах був різний предмет спору, а тому були і різними підстави позову.

З огляду на це просив оскаржену ухвалу місцевого суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Водночас просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цієї ухвали як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 14 червня 2022 року, зокрема поновлено ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Рішко С.І., строк на апеляційне оскарження ухвали Міжгірського районного суду Закарпатської області від 19.05.2022.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 посилався на її безпідставність і надуманість, просив таку залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Рішко С.І. апеляційну скаргу підтримав із підстав наведених у ній, просив таку задовольнити, оскаржену ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представниця відповідача ОСОБА_2 адвокатеса Бондарева О.С. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечила з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просила таку залишити без задоволення, а оскаржу ухвалу суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Закриваючи провадження у цій справі, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що набрало законної сили рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 18.05.2021 (справа № 302/1202/20), ухвалене з приводу спору між тими ж самими сторонами і про той самий предмет і з тих самих підстав.

Проте колегія суддів із такими висновками місцевого суду погодитися не може, оскільки таких суд дійшов із порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

За приписами пункту 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача

Отже, відповідно до вимог пункту 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Як убачається з матеріалів справи № 302/1202/20 у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи Буковецької сільської ради Міжгірського району, про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельні ділянки та встановлення земельного сервітуту.

Позов обґрунтував тим, що згідно з державного акту про право приватної власності на землю від 06.10.1997 йому на праві власності належать земельні ділянки площею 0,228 га «Біля хати» (кадастровий номер :01:006:0008) та площею 0,368 га в урочищі «Шаєво» (кадастровий номер :01:006:0009) для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та ведення особистого підсобного господарства. Від цієї присадибної земельної ділянки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » до земельної ділянки в урочищі «Шаєво» вела дорога через земельну ділянку вже нині померлого ОСОБА_3 (урочище «Над берегом»), далі через земельну ділянку ОСОБА_4 і до його земельної ділянки. Наявність такої дороги по межі (ВГ) відображена у затвердженій в установленому порядку технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості. Понад 30 років він та його сім`я користувалися цією дорогою загального користування як проїздом (проходом) до належної йому земельної ділянки в урочищі «Шаєво». Однак після смерті суміжного землекористувача ОСОБА_3 , його спадкоємець - відповідач ОСОБА_2 почав чинити йому перешкоди в користуванні вказаною дорогою загального користування, забороняючи прохід до належної йому земельної ділянки, встановлюючи на ній огорожу та вчиняючи інші перешкоди.

Посилаючись на ці обставини просив суд: 1) зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у здійсненні ним права власності на земельні ділянки, належні йому згідно з державного акту про право приватної власності на землю серії ІV-ЗК № 010765, виданого 06.10.1997 Буковецькою сільською радою Міжгірського району, на земельну ділянку площею 0,228 га «Біля хати» (кадастровий номер :01:006:0008) та площею 0,368 га в урочищі «Шаєво» (кадастровий номер :01:006:0009), наданої для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та ведення особистого підсобного господарства; 2) установити за ним та членами його сім`ї, право постійного земельного сервітуту (право проходу і проїзду по наявній дорозі) стосовно земельної ділянки, якою володіє ОСОБА_2 й яка розташована в АДРЕСА_2 , визначити межі дороги (земельного сервітуту) шириною 4,01 м до дороги (земельного сервітуту) встановленої на земельній ділянці ОСОБА_4 та порядок користування нею, згідно з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості на його земельних ділянок площею 0,228 га «Біля хати» (кадастровий номер :01:006:0008) та площею 0,368 га в урочищі «Шаєво» (кадастровий номер :01:006:0009), наданої для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та ведення особистого підсобного господарства.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 18.05.2021, що набрало законної сили, в задоволенні цього позову ОСОБА_1 було відмовлено з підстави недоведеності позовних вимог. Так, відмовляючи у задоволенні даного позову, місцевий суд виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 не є належним відповідачем, оскільки не є ані власником, а ні користувачем земельної ділянки площею 0,5995 га (державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 025519 від 11.12.1995) щодо якої позивач просив установити обмежене безоплатне користування /земельний сервітут/.

На переконання колегії суддів, позов у цій справі, хоча і є між тими самими сторонами, що і у справі № 302/1202/20, проте не про той самий предмет і не з тих самих підстав, зокрема, вони різняться щодо платного чи безплатного встановлення земельного сервітуту, різних земельних ділянок як за адресою, так і за площею.

Отже, на думку апеляційного суду, зазначені вище позови не є тотожними, а відтак є відсутні підстави для закриття провадження у цій справі в порядку, передбаченому пунктом 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

За положеннями частин 1, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (надалі ЄСПЛ).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Беллет проти Франції» від 04.12.1995 ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить усталена практика ЄСПЛ основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Установлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. ЄСПЛ надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі ст. 6 Конвенції зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Отже, суд першої інстанції на зазначені вище обставини і вимоги закону уваги не звернув та підійшов до вирішення цього питання формально та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України необґрунтовано закрив провадження у цій справі.

Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що доводи апеляційної скарги є слушними, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржена ухвала суду, відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, - скасуванню з одночасним направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 374, 379, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Рішко Сергій Іванович, задовольнити.

Ухвалу Міжгірського районного суду Закарпатської області від 19 травня 2022 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді