Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №353/671/22

Провадження № 2/348/827/22

16 листопада 2022 року Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області у складі судді Матолич В.В., за участю секретаря судового засідання Буратчук О.В., розглянув у порядку загального позовного провадження у м. Надвірна Івано-Франківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

інші учасники: представник позивача, адвокат Іванців М.В.

Процесуальні дії у справі.

09.08.2022 позивач ОСОБА_1 пред`явив позов, відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 57968,00 гривень, три проценти річних - 3478,08 гривень, індекс інфляції - 14568,56 гривень, подвійну облікову ставку НБУ - 26569,87 гривень, моральну шкоду - 100000,00 гривень, а також судові витрати: витрати на правову допомогу - 20000,00 гривень та судовий збір. В обґрунтування позову наведено таке. Між сторонами був укладений усний договір купівлі-продажу товарів (дитячого взуття). Відповідач за куплений товар розрахувався з ним тільки частиною коштів, а саме передав тільки 4000,00 гривень, оскільки всієї суми не мав. На неповернену суму за товар сторони оформили розписку на суму 57968,00 гривень. Таким чином, відбулася новація боргу за договором купівлі-продажу у позикове зобов`язання. У розписці від 18 вересня 2020 року відповідач власноручно вказує, що він отримав товар взуття дитяче на суму 57968,00 грн. та зобов`язувався повернути ці кошти до кінця року. Стверджує, що до дня звернення до суду, він звертався неодноразово до відповідача з проханням повернути гроші, відповідач суму боргу не повернув. Оскільки кінцевою датою повернення боргу за погодженням сторін було визначене 31 грудня 2020 року, перебіг строку заборгованості почався з 1 січня 2021 року. Також зазначає, що поніс інфляційні втрати у розмірі 14568,56 гривень та має право на відшкодування 3% річних від суми заборгованості за весь період прострочення у розмірі 3478,08 гривень. Крім цього за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання просить стягнути з відповідача пеню у розмірі подвійної ставки НБУ - 26 569,87 гривень. Позивач зазначає, що внаслідок того, що відповідач не повернув йому кошти вчасно він зазнав моральних страждань і у його житті виникла фінансово-економічна криза. Також у позивача погіршився стан здоров`я і він змушений був звертатися за медичною допомогою. Тому просить стягнути моральну шкоду у розмірі 100000,00 гривень.

15.09.2022 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цивільній справі. Постановив розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Зобов`язано позивача подати суду у підготовчому судовому засіданні оригінал письмової розписки ОСОБА_2 про отримання товару на суму 57968,00 гривень від 18.09.2020.

28.09.2022 ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

19.10.2022 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що у вересні 2019 року між сторонами була усна домовленість про реалізацію товарів (дитячого взуття), власником яких був позивач. Гарантією отримання дитячого взуття під реалізацію було оформлена перша розписка про передання товару на суму 62968,00 гривень. Таким чином, між ними виникли правовідносини купівлі-продажу в кредит товарів з відстроченням платежу до вересня 2020 року. За продане дитяче взуття кошти повинні були бути повернуті до вересня 2020 року. Однак, у зв`язку з карантином відповідач не зміг реалізувати частину взуття. 28.02.2020 відповідач припинив підтриємницьку діяльність. 18 вересня 2020 року за товар (дитяче взуття) він розрахувався з позивачем частиною коштів, а саме передав йому 4000,00 гривень, оскільки всієї суми для повного розрахунку не було. Позивач відмовився забрати товар та наполягав на поверненні коштів за товар. Користуючись невигідною ситуацією, в якій відповідач опинився позивач змусив його написати боргову розписку на суму 57968,00 гривень, однак в цей день він не отримав жодного товару і грошових коштів в цей день він від позивача також не отримував. Відповідач визнає та не відмовляється віддати позивачеві частину товару (дитяче взуття) за договором купівлі-продажу на суму 25177,00 гривень, яке у нього залишилося після закриття підприємницької діяльності та кошти за дитяче взуття якого немає в наявності, а решта позовні вимоги є безпідставними. Зазначає, що у період дії карантину пеня не може бути нарахована. Крім цього, у період дії воєнного стану не діють положення ст.625 ЦК України. Що стосується моральної шкоди, то вважає, що позивач не довів, що йому було завдано моральної шкоди. Розмір витрат на правничу допомогу вважає завищеним.

03.11.2022 позивач на виконання ухвали суду надав оригінал розписки від 18.09.2020.

03.11.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження у даній справі,призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні.

16.11.2022 позивач у судове засідання не з`явився, його представник у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, покликався на обгрунтування наведені у позовній заяві. Крім цього, зазначив, що позивач на свій рахунок у ОСОБА_3 отримав від відповідача ще 2000,00 гривень.

16.11.2022 відповідач у судовому засіданні пояснив, що у 2019 році позивач подав оголошення про продаж взуття, тому що закривав магазин. Таким чином, у позивача скрутне матеріальне становище виникло ще у 2019 році і це не пов`язано з неповернення боргу. Товар відповідач не зміг реалізувати чере те, що уберезні 2020 року був локдаун, а взуття це річ сезонна. Повернути кошти позивачу він мав до вересня 2020 року, але повернути не зміг. Зазначив, що пропонував позивачу забрати взуття, але позивач відмовився. Стверджує, що другу розписку він написав під тиском позивача. Однак, не уточнив як саме позивач здійснював на нього тиск. Вказав тільки, що позивач йому диктував текст розписки.

Суд встановив:

Згідно з розпискою від 18.09.2020 відповідач отримав від позивача товар (взуття дитяче) на суму 57968,00 гривень та зобов"язався позивачу повернути ці кошти до кінця року.

Відповідно до копії Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_4 припинив підприємницьку діяльність, як фізична особа - підприємець 28.02.2020.

Згідно з копією витягу з реєстру платників єдиного податку від 18.06.2019 №330 ОСОБА_4 був фізичною особою-підприємцем, платником єдиного податку 2 групи; вид господарської діяльності - 47.19 (інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах).

Згідно квитанції №2НЕМ-РТ39-Е2АН-СТ51 від 16.09.2021 відповідач через АТ "Універсал банк" перерахував одержувачу НОМЕР_1 кошти у розмірі 2000,00 гривень. У ході судового встановлено, що ці кошти відповідач перерахував позивачу на виконання зобов`язань за борговою розпискою від 18.09.2020.

Відповідач надав інвентаризаційний опис №1 товарно-матеріальних цінностей, що знаходяться у нього на зберіганні відповідно до якого станом на 07.10.2022 у відповідача знаходяться 116 пар дитячого взуття на загальну суму 25177,00 гривень. Зазначений опис підписаний відповідачем та свідком ОСОБА_5 .

У судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_5 , який пояснив, що він допомагав відповідачу в магазині зі світлом. Він часто бував у магазині відповідача. Коли відповідач закривав магазин, то він бачив, що там залишалося нереалізоване взуття. Товар є в наявності з ярликами, на яку суму у відповідача залишився товар та яка кількість цього товару свідку невідомо, оскільки він не брав участі у інвентаризації товару.

Оцінка суду.

Правовідносини, що виникли між сторонами ґрунтуються на вимогах норм ЦК України щодо зобов`язань та їх виконання.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Ст. 530 ЦК України також передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У ході судового розгляду судом встановлено, що між сторонами у 2019 році було укладено договір купівлі-продажу дитячого взуття. Про цю обставину сторони зазначили у заявах по суті справи та підтвердили у ході судового розгляду у своїх поясненнях. Це відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України є обставиною, яка визнається сторонами та не підлягає доказуванню. У суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини чи добровільності її визнання сторонами.

Обумовлені кошти у повному обсязі відповідач позивачу не повернув. У зв`язку з цим відповідач дав позивачу 18.09.2020 боргову розписку, де зазначив суму боргу - 57968,00 гривень.

Згідно зі ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, новація вважається здійсненою за таких умов: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з первинного договору, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто учасники мають вчинити його у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд доходить висновку, що 18.09.2020, коли відповідач надав позивачу боргову розписку на суму 57968,00 гривень між сторонами відбулася новація боргу за договором купівлі-продажу у позикове зобов`язання. Так, зазначена розписка відповідає вимогам до новаційного договору. Сторони вчинили її у формі, передбаченій ст.1047 ЦК України, у тексті розписки зазначено предмет договору, є вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Сторонами розписки є ті самі особи, що й в первинному договорі купівлі-продажу, за умовами договору відповідач зобов`язується повернути позивачу суму заборгованості, яка розрахована як різниця між ціною договору купівлі-продажу та сумою коштів, які відповідач фактично повернув позивачу на виконання умов первинного договору.

Відповідач без пред`явлення зустрічного позову, про визнання новаційного договору недійсним, зазначає що розписка написана під тиском позивача. Однак, у ході судового розгляду відповідач не вказав у чому саме полягав тиск зі сторони позивача. Зазначив тільки, що він перебував на напруженому стані, оскільки змушений був припинити підпиємницьку діяльність через введення карантину і хвилювався, оскільки не міг розрахуватися з позивачем за дитяче взуття у визначений сторонами строк. У своєму вступному слові зазначив, що після закриття підприємницької діяльності у нього залишилося нереалізоване взуття на загальну суму 25177,00 гривень, яке він пропонував повернути позивачу, однак, позивач відмовився. Чому він не повернув позивачу кошти за реалізоване взуття не пояснив. Зазначив, що позивач був знервований через те, що він йому не повернув кошти і через це вони сварилися. Зазначені обставини не свідчать про тиск на відповідача зі сторони позивача, а також про примушування відповідача до укладення новаційного договору позики. У ході судового розгляду не встановлено обставин, які б свідчили про недійсність новаційного зобов`язання.

16.09.2021 відповідач повернув частину заборгованості за договором позики у розмірі 2000,00 гривень позивачу, що підтверджується квитанцією.

Враховуючи наведене, позовна вимога щодо стягнення заборгованості за договором позики від 18.09.2020 підлягає до задоволення частково, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути борг у розмірі 55968,00 гривень.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом вставновлено, що згідно з розпискою від 18.09.2020 зобов`язання мало бути виконаним відповідачем до кінця 2020 року. Тому, з 01.01.2021 у позивача виникло право, передбачене ч.2 ст.625 ЦК України. При здійсненні розрахунку інфляційних втрат та 3% річних суд також враховує, що з 16.09.2021 розмір заборгованості зменшився на 2000,00 гривень у зв`язку з частковим її погашенням.

Крім цього, суд зазначає, що відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано позику іншим позикодавцем, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Таким чином, нарахування інфляційних втрат та 3% річних може бути здійснене тільки до 23.02.2022.

Тому, позовна вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних від суми простроченої заборгованості підлягає до задоволення частково, а саме: з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати у розмірі 6591,78 гривень та 3% річних - 1969,86 гривень.

Згідно з ч.1 ст. 546 ЦК України, передбачено, щовиконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Відповідно до ч.1, 3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як встановлено судом в розписці від 18.09.2020 розмір пені не визначено, а також не передбачено відповідальності за невиконання зобов`язань у строк у виді неустойки.

Законом чітко визначена відповідальність за невиконання умов договору позики, а саме ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Враховуючи те, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язань між сторонами не був вчинений, а самим договором позики не визначено відповідальності за несвоєчасне повернення коштів, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 100000,00 гривень, то вони не підлягають до задоволення, оскільки відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 1167 ЦК України, якою регулюються позадоговірні (деліктні) зобов`язання. В той час як спірні правовідносини між сторонами є договірними і всі додаткові умови та грошові зобов`язання мають бути визначені у договорі чи додатках до нього. Також слід зазначити, що позивач не надав суду жодних доказів порушення його звичного укладу життя чи завдання шкоди його здоров`ю тощо, отже не довів факту завдання моральної шкоди.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Щодо стягнення судових витрат.

Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до наданого представником позивача акту передачі-приймання наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №30/09/22 від 30.09.2022, витрати на правничу допомогу склали 20000,00 гривень.

Відповідно до акту вказано перелік (найменування) наданих послуг: послуги, пов`язані з наданням юридичних консультацій та роз`яснень з юридичних питань напрямку цивільного права (15 год.); відрядження на ознайомлення з матеріалами даної справи (8 год.); написання правового висновку щодо аналізу даної справи (10 год.); написання письмових пояснень по справі (10 год.); написання та подання адвокатських запитів в підприємства, установи організації, для надання доказів та з`ясування обставин справи (10 год.); написання та подання заяви про доручення доказів до матеріалів справи (5 год.); відрядження на 03.11.2022 про представництво та участь у судовому засіданні в даній справі (8 год.); відрядження на 15.11.2022 про представництво та участь у судовому засіданні в даній справі (8 год.); відрядження на 16.11.2022 про представництво та участь у судовому засіданні в даній справі (8 год.); написання і подання заяви про видачу рішення суду яке набрало законної сили (5 год.).

Таким чином, представник позивача стверджує, що витратив на дану справу 87 годин. Відповідач зазначає, що витрати на правинчу допомогу є завищеними.

Судом встановлено, що деякі послуги, які зазначені у акті представником не були надані взагалі (наприклад, написання письмових пояснень по справі на які як стверджує представник він витратив аж 10 год.; у матеріалах справи відсутні копії адвокатських запитів, поданих адвокатом у даній справі), а на інші полуги представник зазначає, що затратив невиправдано значний час, що не відповідає складності справи та суті наданих послуг (наприклад: роз`яснення з юридичних питань в напрямку цивільного права аж 15 годин; відрядження на ознайомлення з матеріалами даної справи аж 8 годин, враховуючи те, що на момент ознайомлення у матеріалах справи були тільки документи подані стороною позивача, а також процесуальні документи складені судом, які були до моменту ознайомлення надіслані стороні позивача; подана представником позивача заява про долучення доказів складається з двох рядків; на кожне засідання у даній справі представник зазначає, що витратив 8 годин на відрядження, однак, у судовому розгляді 15.11.2022 суд оголосив перерву за клопотанням представника позивача, оскільки він не мав при собі всіх необхідних документів для долучення до матеріалів справи, а 16.11.2022 суд розпочав судове засідання з запізненням, оскільки представник позивача був зайнятий у розгляді іншої справи у Коломийському міськрайонному суді) тощо. Наведене свідчить про необгрунтованість розрахунку судових витрат, наданого стороною позивача.

З урахуванням складності справи, обсягу матеріалів, кількості учасників, а також тривалості судового розгляду справи, суд вважає обгрунтованим розмір витрат на правничу допомогу у даній справі 6000,00 гривень. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, враховуючи те, що позов задоволено частково з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3000,00 гривень витрат на правничу допомогу.

При зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 2030,00 гривень, що стверджується квитанцією №164 від 03.05.2022 та за подання заяви про забезпечення позову - 496,20 гривень.

Оскільки судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову не підлягають стягненню з відповідача.

Що стосується судового збору за подання позову, то пропорційно до задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 645,30 гривень.

Керуючись ст. 264, 265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 55968 (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 00 копійок, 3% річних від суми заборгованості у розмірі 1969 (одну тисячу дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 86 копійок, інфляційні втрати за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 6591 (шість тисяч п`ятсот дев`яносто одну) гривню 78 копійок.

В задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у справі у розмірі 645 (шістсот сорок п"ять) гривень 30 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок на користь ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складено повного тексту рішення до Івано-Франківського апеляційного суду .

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 18.11.2022.

Суддя Матолич В.В.