Номер провадження 2/521/52/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2022 року Малиновський районний суд м.Одеси в складі:

головуючого судді Лічмана Л.Г.

при секретарі Негара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про припинення права на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації, визнання права власності на ј частку квартири та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод в здійсненні права власності та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

Описова частина.

Стислий зміст позовних вимог.

06.11.2017 р. до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій він просив суд ухвалити рішення, яким припинити право власності ОСОБА_2 на ј частину квартири АДРЕСА_3 , виплатити ОСОБА_2 з депозитного рахунку суду попередньо внесену вартість ј зазначеної квартири та визнати за позивачем право власності на ј частку у зазначеній квартирі, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

05.12.2017 р. від відповідача ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява, у якій вона просила усунути перешкоди в здійсненні права власності, шляхом вселення до квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , а також надання ключів від замків до неї.

Стислий виклад позиції позивача.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що йому на підставі договору дарування від 23.02.2016 р., укладеного з ОСОБА_3 , належить ѕ частини квартири АДРЕСА_3 . Власником іншої ј частини квартири є відповідач ОСОБА_2 . Колишній власник ѕ частки квартири ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартиру. Вказаний порядок не вирішує проблему використання квартири. Відповідач хоч і не проживає у квартирі, однак намагається зробити неможливим використання квартири позивачем. А тому єдиним способом вирішення є припинення права власності відповідача на ј частку квартири, яка є незначною, зі сплатою їй грошової компенсації. Квартира є неподільною, а припинення права власності ОСОБА_2 на ј частку не завдасть будь-якої істотної шкоди її інтересам, оскільки ОСОБА_2 мешкає за іншою адресою АДРЕСА_2 .

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення повістки на адресу його проживання, повідомлену ним суду ( АДРЕСА_1 ), клопотань про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки суду не повідомив. Згідно рекомендованому повідомленню про вручення поштового відправлення повістку про виклик повернуто до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 р. наголосив, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження».

Позивач не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про рух поданої ним позовної заяви, користуючись засобами поштового зв`язку, офіційним вебсайтом судової влади України, однак наданими йому процесуальними правами не скористався. Сам лише факт неотримання позивачем кореспонденції, яку суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою, зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Судом вживалися заходи для повідомлення ОСОБА_1 шляхом направлення його представникові адвокату Наседкіну О.І. повістки про виклик у судове засідання. Однак, листом від 11.02.2022 р. ОСОБА_4 повідомив, що дія договору про надання правової допомоги між ОСОБА_1 та АБ «Віталія Досковського», від імені якого йому доручено здійснення представництво інтересів ОСОБА_1 , припинена.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , достовірно знаючи про відоме йому провадження, однак, зловживаючи своїми процесуальними правами, починаючи з 09.02.2022 р. у призначені судові засідання не з`явився та не виконав обов`язку щодо повідомлення суду про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Отже, повістка ОСОБА_1 вважається доставленою, а ОСОБА_1 є таким, який про дату судового засідання повідомлений належним чином.

Стислий виклад заперечень відповідача (відзив).

Відповідач ОСОБА_2 відзиву на позовну заяву не надала, однак у судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити. ОСОБА_2 послалася на рішення Одеського апеляційного суду від 03.09.2021 р. у справі №521/3724/18, яким визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 22.06.2011 р. та витребувано у ОСОБА_1 ѕ частини вказаної квартири, а тому підстав для задоволення позовних вимог у даній справі відсутні. ОСОБА_2 повідомила, що на теперішній час рішення Одеського апеляційного суду від 03.09.2021 р. виконано, а саме зареєстровано право власності ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_3 . Крім того, шляхом звернення до правоохоронних органів виселено осіб, які проживали у спірній квартирі. ОСОБА_2 змінила замки на дверях та фактично вселилася у квартиру, контролює її та проживає в спірній квартирі.

Заяви, клопотання сторін та інших учасників справи.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.11.2017 р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2017 р. провадження у справі відкрито.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.12.2017 р. заяву представника позивача ОСОБА_6 про призначення судової оціночно-будівельної експертизи задоволено частково, призначено по справі судову оціночно-будівельну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: яка ринкова вартість квартири АДРЕСА_6 станом на дату оцінки? Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, оплату за проведення експертизи покласти на ОСОБА_1 , в розпорядження експерта (експертів) надано матеріали цивільної справи № 521/18345/17, номер провадження 2/521/5732/17, у задоволенні заяви в частині зупинення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.12.2017 р. зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності та вселення прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації, визнання права власності на 1/4 частку квартири. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності та вселення об`єднано в одне провадження з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації, визнання права власності на 1/4 частку квартири. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди виділено в самостійне провадження та передано на розгляд іншому судді в порядку передбаченому ч. ч. 2, 3, ст. 11-1 ЦПК України.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 р. у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Дубровської Г.В. про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації, визнання права власності на ј частку квартири відмовлено. Ухвалено вжити заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами ОСОБА_1 , зобов`язавши його подати до суду висновок експерта про оцінку спірної частини квартири до 25 червня 2018 року, попереджено ОСОБА_1 про те, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд вправі постановити ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2018 р. провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 521/3724/18 за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Крицький О.В., ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним і витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.01.2022 р. провадження у справі поновлено.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.05.2022 р. провадження у справі за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в здійсненні права власності та вселення закрито.

Мотивувальна частина рішення.

Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оцінюючи доводи і аргументи сторони позивача, суд вважає їх необґрунтованими на підставі наступних норм права.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 березня 2019 року у справі № 521/3724/18 за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Крицький О.В., ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним і витребування майна з чужого незаконного володіння у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено, вирішено питання про судові витрати.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2021 року, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_5 , визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 22 червня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О. В. щодо ѕ частини квартири АДРЕСА_3 , витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 3/4 частини квартири АДРЕСА_3 , що в цілому складається з двох кімнат житловою площею 28,9 кв. м, загальною площею 47,2 кв. м., вирішено питання про судові витрати, у задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Вищевказаною постановою Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2021 року встановлено, що 22 червня 2011 року ОСОБА_5 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В., зареєстрованим у реєстрі за №1823, передала в дар ОСОБА_3 3/4 частин кв. АДРЕСА_3 , що в цілому складається з двох кімнат житловою площею 28,9 кв.м., загальною площею 47,2 кв.м. Квартира перебувала у спільній частковій власності з ОСОБА_2 , яка є власником 1/4 частини. У квітні 2011 року, за два місяці до укладення договору дарування, у ОСОБА_5 було виявлено онкозахворювання.

Після оформлення оспорюваного договору дарування ОСОБА_5 проживала у подарованій квартирі до січня 2014 року та була у ній зареєстрована до 06 серпня 2016 року. Відповідач у цей час здійснювала догляд за ОСОБА_5 , купувала ліки, їжу тощо.

У січні 2014 року ОСОБА_3 попросила ОСОБА_5 звільнити подаровану квартиру і переїхати до неї, до закінчення ремонту. Таким чином, з січня 2014 року ОСОБА_5 проживала разом із ОСОБА_3 за адресою проживання останньої: АДРЕСА_7 . У цей час ОСОБА_3 також продовжувала піклуватися за ОСОБА_5 , купувати одяг, ліки, їжу.

Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.05.2015 р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення: позовні вимоги ОСОБА_3 про встановлення порядку володіння і користування квартирою АДРЕСА_3 задоволено частково, виділено в особисте користування ОСОБА_3 житлову кімнату квартири АДРЕСА_3 загальною площею 16.4 кв. метри. Інші житлові приміщення і приміщення загального користування квартири АДРЕСА_3 залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 зі своєї квартири переселила позивача до кв. АДРЕСА_8 .

З Висновків про відсутність кримінального правопорушення від 25.10.2016 р., 06.12.2016 р., 09.12.2016 р., 22.12.2016 р., складених дільничним інспектором в результаті заяв представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 у зв`язку з перешкоджанням ОСОБА_2 в користуванні спірною квартирою. Аналогічний висновок від 28.11.2016 р., 01.12.2017 складено за заявою ОСОБА_2

ОСОБА_2 також зверталася зі скаргою до правоохоронних органів у зв`язку з крадіжкою у квартирі, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 30.01.2017 р.

Наприкінці 2017 року ОСОБА_5 , після прохання повернути їй подаровану квартиру дізналася, що у лютому 2016 року спірну квартиру було передаровано ОСОБА_1 згідно договору дарування від 23 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про передачу в дар ѕ частини квартири АДРЕСА_3 . На момент укладання цього договору дарування дарувальник, тобто ОСОБА_3 , була власником нерухомого майна та передала його у власність ОСОБА_1 безоплатно, згідно з умовами договору дарування, та останній прийняв це майно в дар.

Отже, на теперішній час постанова Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2021 р. фактично виконана, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 290699711 від 16.12.2021 р., де власником ѕ частки у спірній квартирі на підставі постанови суду у справі № 521/3724/18 від 03.09.2021 р. є ОСОБА_5 . Крім того, після звернення до правоохоронних органів ОСОБА_2 виселено осіб, які проживали у спірній квартирі, ОСОБА_2 змінила замки на дверях та фактично вселилася у квартиру.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 5 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Таким чином, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 822/1468/17.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 1 Протоколу № 1 Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 листопада 2007 року у справі «Україна-Тюмень» проти України» зазначив, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та що відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Першого протоколу лише за виключних обставин (п.57).

Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтями 317, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд зазначає, що право на пред`явлення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України належить виключно власнику, тобто такий позов може бути заявлений власником індивідуально-визначеної речі до особи, яка оспорює право власності на майно. Особою, яка оспорює право власності на майно, є особа, яка заявляє про свої права на річ.

Крім того, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вищевказаною постановою Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2021 р., яка має преюдиційне значення для вирішення даної справи по суті, визначено, що задовольняючи позовні вимог ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір дарування спірної квартири, укладений 22 червня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , визнаний судом недійсним, а отже, підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_1 ѕ частини квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, на теперішній час ОСОБА_1 не є власником ѕ частки спірної квартири, а отже є неналежним позивачем за позовними вимогами про припинення права власності ОСОБА_2 на ј частку квартири АДРЕСА_3 та виплати ОСОБА_2 з депозитного рахунку суду попередньо внесену вартість ј зазначеної квартири. Отже, у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_1 як особі, яка не має права відповідної вимоги, права, свободи чи інтереси якої не порушені.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності за ОСОБА_1 на ј частку квартири, то вказана позовна вимога є похідною вимогою від припинення права власності ОСОБА_2 на ј частку квартири та виплати з депозитного рахунку суду попередньо внесену вартість, у задоволенні яких відмовлено, а отже і зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню.

Крім того, ОСОБА_1 не було внесено на депозитний рахунок суду вартість спірної ј квартири, що в свою чергу є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси 06.11.2017 р. У позовній заяві позивач просив відстрочити сплату судового збору до проведення у справі судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.11.2017 р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Однією з підстав залишення позовної заяви без руху вказано недотримання вимог ч. 5 ст. 119 ЦПК України у редакції, чинній на момент звернення до суду, тобто не надання відомостей про сплату судового збору.

Судом вказано, що приймаючи до уваги той факт, що позовні вимоги ОСОБА_1 містять вимогу майнового та немайнового характеру, суд приходить до висновку, що сума судового збору за позовні вимоги майнового характеру має складати 2000 грн. 00 коп., немайнового 640 грн. 00 коп., а всього 2640 грн. 00 коп.

Вказану ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 09.11.2017 р. отримано представником позивача ОСОБА_7 13.11.2017 р.

14.11.2017 р. до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 , у якій вказано, що він став власником ѕ часток квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 на підставі договору дарування від 23.02.2016 р., у якому дар оцінено у розмірі 278228 грн. Таким чином, вартість ј частки становить 92742 грн., а 1 % від вказаної суми становить 927 грн. 42 коп. При цьому ОСОБА_1 повідомлено, що у випадку проведення судової будівельної експертизи вартість ј частки буде визначено у більшому розмірі, зобов`язувався доплатити судовий збір. До заяви додано квитанцію про сплату судового збору у розмірі 1567,42 грн., як за одну вимогу майнового та одну вимогу немайнового характеру (927,42+640).

На підставі зазначеного, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2018 р. провадження у справі відкрито, судом прийнято оціночну вартість майна згідно договору дарування від 23.02.2016 р.

Зважаючи на ту обставину, що попередню вартість спірної ј частки у спірному майні можливо визначити згідно вказаного договору дарування від 23.02.2016 р. у розмірі 92742 грн., суд керувався тим, що позивачем сплачено судовий збір у визначеному розмірі.

Разом з тим, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.12.2017 р. у справі призначено судову оціночно-будівельну експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_6 станом на дату оцінки. Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

03.05.2018 р. матеріали цивільної справи повернуто до суду без виконання з причин несплати її вартості.

07.06.2018 р. на електронну пошту суду надійшла заява представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 , у якій вказано, що ОСОБА_1 замовлено проведення експертизи судовому експерту та сплачено її вартість, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера.

Відповідно до висновку оціночно-будівельного дослідження від 13.08.2018 р., складеного експертом Митніковим Г.П., визначено, що ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_9 та АДРЕСА_5 , станом на 02.08.2018 р. склала 696884 грн. з урахуванням ПДВ, вартість ј частки зазначеної квартири становить 174221 грн. з урахуванням ПДВ. Вказане експертне дослідження не спростовано та не оскаржено у встановленому законом порядку.

Таким чином, при поданні позовної заяви ОСОБА_1 , з врахуванням ціни позову 92742 грн. 00 коп., за вимогу майнового характеру сплачено 927 грн. 42 коп. Отже, виходячи з вартості ј частки зазначеної квартири 174221 грн. 00 коп., судовий збір має становити 1742, 21 грн. 00 грн. На підставі зазначеного, ОСОБА_1 в дохід держави необхідно доплатити, з урахуванням сплаченого, судовий збір у розмірі 814 грн. 79 коп. (1742,21-927,42).

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду запобігне несправедливості, не вплине на юридичну визначеність і остаточність, буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд).

Керуючись ст.ст. 76, 135, 137, 263-265 ЦПК України, -

С У Д

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 ) про припинення права на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації, визнання права власності на ј частку квартири, - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 814 гривень 79 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, тобто з 13 травня 2022 року.

С У Д Д Я: