ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засідання в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2021 року (час ухвалення судового рішення з 11:15:03 год до 13:00:47 год, дата виготовлення повного тексту рішення 28 грудня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконного прийняття рішень, дій чи бездіяльності органів держаної влади, їх посадових службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 595 498 грн, інфляційні втрати в розмірі 792 967 грн та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач стверджував, що він відноситься до першої категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та є особою з інвалідністю ІІ групи.

ЗУ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» №76-VIII від 28 грудня 2014 року змінена редакція статті 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в результаті чого Кабінет Міністрів України отримав повноваження встановлювати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 року визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28 грудня 2014 року щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Неконституційність закону, встановлена рішенням Конституційного Суду України, визнається підставою для застосування наслідків, передбачених у статті 1175 Цивільного кодексу України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними, стосується також і випадків визнання неконституційними законів.

Завдана позивачу матеріальна шкода виразилась у вигляді доходів, які він міг би реально одержати за звичайних обставин (за умови застосування ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХII від 28 лютого 1991 року), якби її право не було порушене застосуванням до нього визнаного неконституційним правового акта (ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХIIу редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VІІІ).

Сума завданої позивачу шкоди за період з 01.01.2015 року по 01.07.2021 року з урахуванням інфляційних втрат становить 792 967 грн. Крім того, позивачу внаслідок дії неконституційних норм, завдано моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2021 року відмовлено за недоведеністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення його позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно наведені доводи позовної заяви, висловлена незгода з оцінкою судом першої інстанції поданих у справу доказів, стверджується про неправильне застосування судом норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 січня 2022 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тичкова О.Ю., судді: Пилипчук Н.П., Маміна О.В.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою цього ж суду від 21 лютого 2022 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи та призначено справу до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 14 квітня 2022 року о 16 год. 00 хв.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 21 квітня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 26 квітня 2022 року справу прийнято до свого провадження, апеляційну скаргу призначено до слухання на 16 травня 2022 року на 09:40 год. (а.с.131-132).

Правом подачі відзиву учасники справи не скористались.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 20.02.2019 року ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС у 1989 році, йому встановлено ІІ групу інвалідності безстроково (а.с.9).

Відповідно до копії листа Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 9384-14565/А-02/8-2000/21 від 02.08.2021 року позивач з 01 січня 2015 року отримував пенсію, розмір якої обраховувався відповідно до Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМУ № 1210 від 23 листопада 2011 року. Пенсія призначена у мінімальному розмірі (а.с.15-17).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на положення ст. 1173 ЦК України є безпідставним, оскільки вказана норма встановлює, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. В свою чергу позовних вимог щодо визнання дій відповідача протиправними позивач не заявляє.

Відповідач, здійснюючи перерахунки пенсії по інвалідності позивачу, керувався чинними на момент здійснення відповідного перерахунку нормами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 № 1210.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконного прийняття рішень, дій чи бездіяльності органів держаної влади, їх посадових службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 792 967 грн, суд першої інстанції зазначив, що дана вимога є похідною від вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 595 498 грн, тому вона задоволенню не підлягає.

Оскільки позивачем не доведено незаконність рішень чи дій (бездіяльності) відповідача, то відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно ч.1, ч.2, ч.10 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Отже, Основним законом і базовим нормативним актом, яким врегульовані цивільні правовідносини (ЦК України), у тому числі і деліктні, кожному гарантується право на відшкодування шкоди, завданої застосуванням до особи зі сторони державних органів закону, який у встановленому порядку визнаний неконституційним. Відсутність спеціального закону (нормативного акта), який визначає механізм (порядок і умови) компенсації громадянам втрат, яких вони зазнали внаслідок визнання неконституційним закону, не може бути підставою для відмови у реалізації конституційних гарантій.

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 року визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28 грудня 2014 року щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України встановлені такі факти і зроблені відповідні їм висновки.

Змінивши підпунктом 13 пункту 4 розділу I Закону № 76-VIII законодавче регулювання мінімальних розмірів державних пенсій, Верховна Рада України скасувала соціальні гарантії, передбачені частиною четвертою статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 230/96-ВР, та допустила можливість зменшення гарантованих мінімальних розмірів державних пенсій.

Держава в особі Кабінету Міністрів України визначила у Порядку мінімальні розміри державної пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірах істотно менших, ніж їх було гарантовано Законом № 796-XII у редакції Закону № 230/96-ВР, знівелювавши саму сутність визначених статтями 3, 16, 50 Конституції України прав та гарантій, що фактично є недодержанням державою свого позитивного обов`язку забезпечувати цю категорію осіб гарантованим рівнем соціального захисту.

Соціальні зобов`язання держави перед громадянами, які втратили здоров`я внаслідок того, що держава свого часу зобов`язала їх взяти участь у подоланні наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - катастрофи планетарного масштабу, та які зазнали інвалідності внаслідок таких дій, а також перед особами з інвалідністю з числа потерпілих від цієї катастрофи не мають залежати від фінансових можливостей держави та її економічного становища.

Держава в особі Кабінету Міністрів України зменшила гарантовані мінімальні розміри державної пенсії, що їх було передбачено статтею 54 Закону № 796-XII до внесення змін Законом № 76-VIII. Наслідком ужитих державою заходів стало позбавлення Заявників майна в розумінні того, як його витлумачив Європейський суд із прав людини.

Держава має відшкодувати шкоду громадянам України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-XII, завдану їм внаслідок дії частини третьої статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII.

Відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування" (абзац п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009).

Держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII.

У резолютивній частині рішення Конституційного Суду України, зокрема, ухвалено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII.

Аналіз наведених фактів і висновків дає підстави обґрунтовано стверджувати, що рішення Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 року має ретроспективну дію у частині обов`язку Держави відшкодувати громадянам шкоду, завдану внаслідок дії неконституційного закону - частини третьої статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII в редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII.

За станом на сьогодні рішення Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 року у частині розроблення порядку (юридичного механізму) відшкодування шкоди, якої зазнали громадяни внаслідок дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII, не виконане.

За таких обставин при вирішенні цього спору слід керуватися загальними нормами, що регулюють правовідносини з відшкодування шкоди, оскільки рішенням Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 року встановлено, що за час дії статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону № 76-VIII громадяни, на яких поширювалася дія цього Закону, були позбавлені майна у виді недоплаченої пенсії, щодо отримання якого вони мали правомірні очікування.

Відповідно до п.8 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року (справа № 161/14197/20) викладені такі правові висновки щодо застосування п.2 ч.2 ст.22 ЦК України.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

У справі, що переглядається, рішенням Конституційного Суду України №1-р (ІІ)2021 від 07.04.2021 року, а також долученими належними і допустимими доказами, зокрема розрахунком недоплаченої пенсії за період з 01.01.2015 року по 01.07.2021 року (а.с.4-5), копіями посвідчень (а.с.9,10), копією листа ГУ ПФУ в Харківській області (а.с.14-17), довідкою про перерахунок пенсії (а.с.53), доведений склад цивільного правопорушення, що є підставою для задоволення вимоги про стягнення із Держави на користь позивача упущеної вигоди у виді грошових коштів, які не були нараховані і виплачені позивачу внаслідок прийняття Державою в особі Верховної Ради України закону, який визнаний неконституційним.

Наведений позивачем розмір недоплаченої пенсії (а.с.4) з урахуванням наявних у справі доказів про розмір фактично нарахованої пенсії (а.с.15) і загальновідомих даних про законодавчо встановлені розміри мінімальних пенсій, не є вочевидь неправильним та/або завищеним. Відповідач і третя особа у справі не надали суду жодних обґрунтованих заперечень відносно правильності розрахованої позивачем суми недоплаченої пенсії, а тому відповідно до приписів ст.13, ст.81 ЦПК України апеляційний суд визнає обґрунтованим наданий позивачем розрахунок.

Отже, позовна вимога про стягнення із Держави на користь позивача 595 498 грн 15 коп. недоплаченої пенсії підлягає задоволенню.

Вирішуючи вимогу про стягнення інфляційних втрат від знецінення недоплачених сум, апеляційний суд виходить з того, що позивач внаслідок дії неконституційного закону зазнав збитків у виді неотриманих доходів, які б він мав реально отримати.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно статті 1 Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому, іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року (справа № 662/928/15ц), на які зроблене посилання у позовній заяві.

Очевидним є те, що неотримані позивачем упродовж шести з половиною років кошти знецінилися в результаті інфляційних процесів, отже позивач має право на компенсацію таких втрат.

Разом з тим, розрахована позивачем сума інфляційних втрат є неправильною.

Згідно з Рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 362-97р, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 01 по 15 число відповідного місяця, інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця.

Оскільки зобов`язання виникло з 2015 року і припинилось у 2021 році, то при розрахунку інфляційних втрат враховуються індекси інфляції за кожен рік окремо відповідно, розміщені на офіційному сайті Мінфіну за посиланням https://index.minfin.com.ua.

Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції за відповідний період.

Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу.

Розрахунок інфляційних втрат:

Дата початкуСума боргуІндекс інфляціїІнфляційні втрати
201564 789,601,4327 859,53
201680 619,751,129 674,37
201786 676,801,1412 134,75
201895 206,051,109 520,61
2,044 020,16
2,055 492,75
202157 846,301,063 470,783
Всього595 497,50 72 172,95

Таким чином, інфляційні втрати за період з 2015 року по 2021 рік включно складають 72 172,95 грн.

Перевіряючи доводи позовної заяви і апеляційної скарги по вимозі про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до п.9 ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із частинами першою - третьою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади в інших випадках, встановлених законом. Такий випадок передбачений ст.1175 ЦК України.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку обставин чи фактів, за яких особа може стверджувати або ж вважати, що їй заподіяно моральної шкоди.

Поза розумним сумнівом є те, що усвідомлення факту порушення свого права викликає у будь-якої особи певні негативні емоції, переживання, страждання, тощо, тривалість, інтенсивність і глибину яких можна визначити лише опосередковано через фактичні обставини. Тобто, існує презумпція заподіяння моральної шкоди.

Обгрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на тривалість порушення його права на отримання пенсії, його статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, вік і стан здоров`я.

Оцінюючи наведені доводи, апеляційний суд приходить до висновку, що визначена позивачем сума відшкодування не відповідає вимогам розумності і справедливості.

Апеляційний суд враховує характер спірних правовідносин позивач зазнав матеріальних втрат внаслідок прийняття закону, який у подальшому визнаний неконституційним, і матеріали справи не містять доказів того, що зміни у стані здоров`я позивача сталися саме внаслідок нестачі коштів. Окрім того, постановою апеляційного суду на користь позивача стягнута уся сума недоотриманих коштів з урахуванням інфляційних втрат, що певним чином компенсує матеріальні втрати.

Зважаючи на наведене на переконання апеляційного суду справедливою є грошова компенсація у розмірі 1 000 грн.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати підлягають компенсації відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2021 року скасувати, ухваливши нове судове рішення по суті заявлених вимог.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; проживає: АДРЕСА_1 ) 595 498 грн 15 коп. недоплаченої пенсії, 72 172 грн 95 коп. інфляційних втрат, 1 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України (; вул.Бастіонна,6, м.Київ,01601).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 16 травня 2022 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов