ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/3848/18 Номер провадження 22-ц/814/3002/22Головуючий у 1-й інстанції В.Б. Єрмоленко Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Боштенко В.Ю.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року, постановлену суддею Єрмоленко В.Б., дата складення ухвали не вказана

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_1 доАкціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору поруки за кредитним зобов`язанням, -

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору поруки за кредитним зобов`язанням, в якому просила визнати договір поруки , укладений між ОСОБА_1 та ПАТ АК «ПриватБанк» 07.08.2014 року у забезпечення основного кредитного зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором від 07.08.2014 року недійсним на підставі положень ст. 225 ЦК України, у зв`язку з відсутністю у неї на момент його укладення необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення таких правочинів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 серпня 2021 року відкрито провадження у справі.

18.11.2021 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій остання просить суд накласти арешт на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , заборонити будь-кому вчиняти будь-які дії, направлені на перереєстрацію права власності, відчуження, передачу в заставу, обмін, реєстрацію третіх осіб, реєстрацію і перереєстрацію будь-яких речових прав на це майно, виставлення його на публічні торги як об`єкт, на який звертається стягнення кредитної заборгованості.

Заява мотивована тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова у справі №639/1003/16-ц позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариствакомерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № HAFPLON06072 від 07.08.2014 року у розмірі 299 381,06 грн., яка складається з: 203 272,65 грн. - заборгованість за кредитом; 18 430,70 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 77 677,71 грн. - заборгованість за пенею. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі по 2 245,36 грн. 13.04.2018 року державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м.Харкова ГТУЮ в Харківській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №56171920 відносно ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Харкова у справі №639/1003/16-ц. 19.04.2018 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 11.11.2021 року головним державним виконавцем Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Лисаковим Є.С. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника ОСОБА_1 , в якій квартира АДРЕСА_1 зазначена як майно, на яке буде звернено стягнення. Зупинити стягнення неможливо. В провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа №639/3848/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору поруки за кредитним зобов`язанням, у зв`язку з цим існує реальна загроза вибуття з володіння ОСОБА_1 нерухомого майна (квартири) шляхом виставлення її державною виконавчою службою на торги до вирішення судом по суті справи про визнання недійсним договору поруки за кредитним зобов`язанням.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору поруки за кредитним зобов`язанням - відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заява про забезпечення позову, враховуючи зміст позовних вимог та зміст такої заяви, задоволенню не підлягає, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження наявності підстав для забезпечення позову, передбачених ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість та безпідставність прийнятого судового рішення, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що існує реальна загроза позбавити її нерухомого майна до вирішення судом справи за її позовом по суті, є вагомі підстави вважати, що квартира до визнання судом недійсним договору поруки за кредитним зобов`язанням ОСОБА_2 може безперешкодно вибути з її володіння через виставлення її на публічні торги державною виконавчою службою за недійсним договором, що як наслідок, буде мати втрату мною власного нерухомого майна та неможливість відновлення її порушених прав у майбутньому. Вказує, що у справі №639/1652/18 за її позовом ухвалою суду була призначена та 27.07.2021 року проведена судово-психіатрична експертиза, згідно висновку якої ОСОБА_1 в період часу, що відноситься до укладення договору поруки, виявляла і в даний час виявляє хронічне психічне захворювання у формі біполярного афективного розладу. ОСОБА_1 за своїм психічним станом в період часу, до якого відноситься укладення договору поруки від 07.08.2014 року, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії бездіяльність і керувати ними. Враховуючи висновки експертизи та матеріали цивільної справи, є усі підстави вважати, що договір поруки від 07.08.2014 року може бути визнаний судом недійсним. Вказує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, що гарантувати виконання можливого рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03.12.2021 року витребувана дана справа з Жовтневого районного суду м. Харкова (а.с. 58 виділених матеріалів).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21.02.2022 року відкрито провадження у справі (а.с. 61 виділених матеріалів).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 01.08.2022 року дана справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (а.с. 149).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справа призначена до розгляду на 05.10.2022 року (а.с. 150).

У судове засідання до суду апеляційної інстанції 16.11.2022 року не з`явилися учасники справи. 14.10.2022 року на сайті «Судова влада України» розміщено оголошення про виклик ОСОБА_1 для участі у даній справі (а.с. 72). Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на його офіційну електронну адресу у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 71). Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 05 серпня 2022 розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (див. mutatis mutandis рішення у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.89, N 11681/85)).

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, рішення у справах "Олександр Шевченко проти України" (Case of Aleksandr Shevchenko v. Ukraine) від 26.04.2007, N 8371/02 та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) від 14.10.2003, заява N 50966/99)).

Таким чином, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів для прискорення процедури розгляду. Позивач ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, з метою добросовісного користування процесуальними правами учасника судового процесу згідно з вимогами ст. 44 ЦПК України повинна виявляти інтерес до відомого їй провадження, зокрема, щодо руху поданої нею скарги та результату розгляду її судом.

Отже, колегія суддів бере до уваги, що саме позивач ОСОБА_1 є ініціатором апеляційного провадження, а тому, звернувшись з апеляційною скаргою у справі, вона є безпосередньо зацікавленею вчиняти дії з метою одержання інформації про хід та стан справи. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч.2 ст. 149 ЦПК України. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. ОСОБА_1 всупереч вимог ст.12,13,81 ЦПК України не доведено та не обґрунтовано необхідність застосування саме такого виду забезпечення позову, який зазначено у заяві, а саме накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , заборона будь-кому вчиняти будь-які дії, направлені на перереєстрацію права власності, відчуження, передачу в заставу, обмін, реєстрацію третіх осіб, реєстрацію і перереєстрацію будь-яких речових прав на це майно, виставлення його на публічні торги як об`єкт, на який звертається стягнення кредитної заборгованості, з огляду на те, що в межах виконавчого провадження №56171920 відносно ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Харкова у справі №639/1003/16-ц, 11.11.2021 року головним державним виконавцем Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Лисаковим Є.С. винесено постанову про опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 , до складу якого входить квартира АДРЕСА_1 . Вищезазначена постанова знаходиться на стадії примусовго виконання. За таких обставин відсутні підстави вважати, що заходи забезпечення позову, які просить застосувати заявник, можуть сприяти виконанню майбутнього рішення суду, а незастосування таких заходів - унеможливити або істотно ускладнити його виконання.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Згідно матеріалів справи, 24 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору поруки за кредитним зобов`язанням, в якому просила визнати договір поруки , укладений між ОСОБА_1 та ПАТ АК «ПриватБанк» 07.08.2014 року у забезпечення основного кредитного зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором від 07.08.2014 року недійсним на підставі положень ст. 225 ЦК України, у зв`язку з відсутністю у неї на момент його укладення необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення таких правочинів.

Посилаючись в апеляційній скарзі на висновок судово-психіатричної експертизи, проведеної у справі №639/1652/18, позивач не надала його до апеляційної скарги для огляду. Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, у справі №639/1652/18 16.05.2018 року ухвалене заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова про стягнення з особи на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.07.2013 у розмірі 34 283,72 грн., тобто це зовсім інша справа та не стосується ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не спростувала наведених висновків суду першої інстанції та не довела неправильність застосування ним норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування ухваленого ним судового рішення.

Доводи та вимоги апеляційної скарги, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права та не може бути скасована з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, відповідно апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов