Справа № 459/100/22
Провадження № 2/459/25/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2022 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Новосад М.Д.

з участю:

секретаря судових засідань Канюки В.Р.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Пашкутської Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Червонограді за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ДП «Львіввугілля» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

14.01.2022 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому з врахуванням змінених позовних вимог просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 169 820,00 грн.. В його обґрунтування послався на те, що з 01.02.2005 по 14.07.2021 він працював на різних посадах ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля». При звільненні з ним не було проведено розрахунок по заробітній платі, яка станом на 13.01.2022 складала 13101,53 грн.. На час розгляду справи відповідачем було виплачено йому заборгованість по заробітній плату. Також просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ч.1 ст.117 КЗпП у розмірі 169820 грн. згідно із наданим розрахунком.

Ухвалою від 20.01.2022 у справі відкрито провадження.

08.02.2022 представник відповідача подав відзив, в якому зазначив, що фактично 13.07.2021 позивач не працював та з вимогою про виплату сум, належних йому від підприємства при звільненні до ДП «Львівугілля» не звертався. На момент отримання відповідачем копії позовної заяви по даній справі позивачу було виплачено заробітну плату у повному обсязі. Вважає, що позивач пропустив тримісячний строк звернення із вимогами про стягнення середнього заробітку, оскільки на його думку перебіг строку звернення з такими вимогами розпочався 15.07.2021 і закінчився 15.10.2021.

14.02.2022 позивач подав відповідь на відзив, в якій вказав, що відповідачем надано неналежний доказ на підтвердження виплати нарахованої йому заробітної плати при звільненні 07.09.2021, що не відповідає дійсності.

25.02.2022 представник позивача подав клопотання про витребування від відповідача копії платіжного доручення про перерахування коштів на рахунок за 07.09.2021.

31.03.2022 представник відповідача подала додаткові пояснення до позову, в яких просила відмовити у позові повністю. Вказала, що спірна сума заробітної плати була виплачена позивачу 07.09.2021.

03.05.2022 представник позивача подав клопотання про відмову від частини позовних вимог про стягнення заробітної плати у розмірі 13101,53 грн.

В судовому засіданні представник позивача вказав, що заробітна плата позивачу була виплачена 30.12.2021. Просив задовольнити позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказав, що позивач звільнився 14.07.2021. Відповідачу відомо, що розрахунок при звільненні працівника відбувається в день звільнення. Вважає, що не потрібно було позивачу додатково звертатись із заявою про вимогу сплати заробітної плати, належної йому при звільненні.

Представник відповідача суду пояснила, що в день звільнення відповідач не працював, була довідка про звільнення по стану здоров`я. Він не звертався до підприємства із вимогами про виплату недонарахованої заробітної плати. Вважає, що така вимога виникла у нього з часу звернення з даним позовом до суду. До того часу вони добровільно перерахували вказані кошти позивачу. Тому вважає, що у позовних вимогах слід відмовити повністю.

Вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Позивач працював з 01.02.2005 по 14.07.2021 на різних посадах ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля», що підтверджується копією його трудової книжки (а.с.7-8 т.1).

Станом на час звільнення 14.07.2021 відповідачем не було виплачено заробітну плату, яка належала позивачу при звільненні.

Згідно із випискою по картковому рахунку заборгованості по заробітній платі позивача була погашена 31.12.2021.

Позивач у позовній заяві просив провести розрахунок по 13.01.2022.

Відповідно до довідки про доходи №16/5-10 від 05.01.2022 заробітна плата позивача за 2 попередні місяці, що передували звільненню, становила: за травень 2021 року 13932 грн., за червень 2021 року 1012,14 грн., разом за 2 місяці - 14944,14 грн..

Протягом травня-червня 2021 року у позивача було відпрацьовано 11 днів.

Таким чином розмір середньоденної заробітної плати за два останні місяці, які передували звільненню складає 14944,14 грн. /11 днів = 1358,56 грн..

Зазначений розмір середньоденної заробітної плати не заперечується відповідачем.

Позивачем здійснений розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати вказаних сум станом на час звернення до суду 13.01.2022.

Однак як встановлено судом, відповідачем проведено розрахунок із позивачем 31.12.2021, тому середній заробіток за весь час затримки слід розраховувати по день фактичного розрахунку. Кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати з 14.07.2021 по 31.12.2021 становить 117 робочих днів.

Тому розмір середнього заробітку за періодзатримки розрахунку при звільненні становить: 1358,56 грн. (середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці, які передували звільненню) х 117 днів (кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати 14.07.2021 по 31.12.2021 ) = 158951,52 грн..

Відповідач провів повний розрахунку із позивачем по заробітній платі 31.12.2021.

Крім того, суд звертає увагу, що організаційно-правовою формою діяльності Відповідача є ПрАТ. Згідно п.9 Статуту ПрАТ «шахта «Надія» є отриманням прибутку від здійснення господарської діяльності для задоволення інтересів акціонерів та працівників Товариства. Тому відповідач відповідальний за неналежну організації діяльності підприємства, що спричинило важкий матеріальний стан останнього. Відсутність дофінансування з боку держави також не можна вважати поважною причиною невиплати заробітної плати, адже відповідач є Приватним акціонерним товариством, діяльність якого спрямована на одержання прибутку.

В результаті дій відповідача позивачу в день звільнення не було виплачено належну йому заробітну плату у розмірі 151875,98 грн., що поставило його у скрутне матеріальне становище.

Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до вимог ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як передбачено ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст.94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що сума середнього заробітку (заробітна плата), належна до сплати працівникові, має бути виплачена у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Тому суд не приймає доводи відповідача про те, що останній не працював в день звільнення і не звертався із вимогою про виплату йому заробітної плати, що є обов`язком відповідача і закон не вимагає окремого звернення із такими вимогами. Отже посилання представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду із даними вимогами суд також вважає необґрунтованими з наведених вище підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий висновок також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.03.2020 в справі №569/6583/16-ц, в якій остання відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати станом на 13.01.2022.

Судом проведений обрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати по час проведення розрахунку, і такий становить - 158 951,52 грн..

Однак, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, з відповідача в користь позивача слід стягнути 70 000 грн. середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. Такий розмір стягнення не буде погіршувати матеріального становища сторін.

Відтак позов слід задовольнити частково.

На підставі приписів ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути 700 грн. судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ДП «Львіввугілля» (, вул.Б.Хмельницького,26, м.Сокаль) в користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 70000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з ДП «Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 700 грн. судового збору.

В решті вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 16.05.2022.

Суддя: М. Д. Новосад