Справа № 303/4845/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Зарева К.В.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» про визнання незаконним і скасування наказу про призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» про визнання незаконним і скасування наказу про призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку.

Позовні обґрунтовує тим, що на підприємстві позивач працює з серпня 2016 року. 29.04.2022 року директором підприємства ОСОБА_3 був виданий наказ № 20К від 29.04.2022 року «Про призупинення дії трудового договору». Відповідно до цього наказу з ним призупинено дію трудового договору на підставі ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з 01.05.2022 року. Позивач вважає цей наказ незаконним та необґрунтованим, оскільки прийнятий з порушенням норм матеріального права. Так, зі змісту ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» слідує, що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Тобто, обов`язковими умовами застосування цієї норми є існування та наявність обставин, що виключають можливість надання та виконання роботи. Станом на день прийняття наказу таких обставин не існувало, підприємство без зупинки продовжувало здійснювати господарську діяльність та отримувало прибутки. Впродовж наступних трьох місяців частина працівників продовжувала працювати в звичному режимі. Профспілковим комітетом складено акт в якому зафіксовані факти про те, що підприємство здійснює господарську діяльність та на її території працюють всі орендатори.

У зв`язку з цим просить визнати незаконним та скасувати наказ № 20К від 29.04.2022 року «Про призупинення дії трудового договору» і стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 21.07.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

01.08.2022 року від представника відповідача надійшов відзив в якому зазначено про те, що призупинення дії трудового договору не повинно узгоджуватись з профспілковим органом, так як Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» обмежує конституційні права і свободи людини. Також вказується на те, що не можуть заслуговувати на увагу твердження позивача про те, що на період воєнного стану підприємство мало прибутки, працювало і продовжувало господарську діяльність у звичному режимі, оскільки на підприємстві виникли проблеми із закупівлею сировини, зі збутом продукції, так як не всі контрагенти можуть закуповувати продукцію підприємства через воєнний стан. Крім того, відповідно до ст. 14 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану призупиняється дія ст. 44 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та відповідні норми колективних договорів. Крім того зазначається, що призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору з позивачем є вимушеним кроком, який в даному випадку буде запобігати банкрутству підприємства. Зважаючи на викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

Додатково 01.08.2022 року від представника позивача надійшла заява, в якій він просить справу розглядати у загальному позовному провадженні з повідомленням та участю сторін.

Так, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.08.2022 року клопотання представника відповідача задоволено частково, постановлено розгляд даної цивільної справи продовжити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

16.08.2022 року від представника відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про залишення без руху позовної заяви, як такої, що не відповідає вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України.

17.08.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив з якої вбачається, що відповідач у своєму відзиві наводить факти, які не підтверджені жодними доказами. Зокрема, вказує, що громадські організації не мають відношення при вирішенні тих чи інших питань на підприємстві, хоча їх підприємство і є громадською організацією інвалідів по зору, де питання призупинення трудових відносин повинно вирішуватись колегіально. В матеріалах справи містяться листи-запрошення та відповідь на них директора, що той не може з`явитися на засідання, оскільки перебуває у м. Ужгород по виробничих питаннях. Не відповідає дійсності і те, що склади набиті готовою продукцією, оскільки вони виробляють коробки для харчової промисловості, яка користується широким попитом (коробки для піци, печива, тістечка, піддони для пива) та реалізовується на території Закарпатської області. Все свідчить про те, що відповідач лише прикрився воєнним станом, а насправді підприємство продовжує працювати.

04.11.2022 року від позивача представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог та відповідно до якої просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вишушеного прогулу до моменту ухвалення судом рішення.

В судовому засіданні ухвалами без виходу до нарадчої кімнати від 10.11.2022 року в задоволенні клопотання про залишення без руху позовної заяви відмовлено та прийнято до розгляду позовні вимоги зі збільшеним розміром.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги та надали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Представник ПОГ Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» Дейчук Д.О. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених у відзиві. Також заявив клопотання про те, що позивач пропустив строк звернення до суду так як мав звернутися до суду в місячний строк.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що позивача з серпня 2016 року прийнято на роботу на посаду «Закрійник картону та інших матеріалів» ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих», що не заперечувалось сторонами.

Також встановлено, що директором підприємства ОСОБА_3 29.04.2022 року був виданий наказ № 20К «Про призупинення дії трудового договору». Відповідно до цього наказу з 01.05.2022 року було призупинено дію трудового договору, зокрема, із ОСОБА_1 , до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану.

Підставою видачі такого наказу та відповідно призупинення дії трудового договору з позивачем зазначено ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомився 29.04.2022 року шляхом надіслання його копії засобами мобільного зв`язку. Про факт ознайомлення з оспорюваним наказом ОСОБА_1 ствердив безпосередньо в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

В п. 1 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 Верховний Суд України звертає необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. До того ж діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Також у ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Як вже було згадано, основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені, зокрема, ст.ст. 43-46 Конституції України.

Разом з тим, відповідно до ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до п.п. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено і триває на цей час.

Згідно з п. 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Статтею 1 Закону України від 15.03.2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу) передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43,44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з п.п. 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу) главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено п. 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладені положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу), які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, такі мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу), яка і була правовою підставою видачі оспорюваного наказу, визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Таким чином, Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Разом з тим, як вбачається з аналізу положень ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

На вказане також звертається увага в коментарі, розміщеного на сайті Міністерства економіки України, до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зокрема, і до ст. 13 цього Закону, де зазначено про те, що головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а також виконання інших обов`язків, передбачених трудовим договором.

Таким чином, ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає призупинення дії трудового договору не у зв`язку з військовою агресією проти України, а лише за умови виключення можливості надання та виконання роботи. З огляду на це, слід також вважати, що у наказі має, зокрема, зазначатися інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Так, судом встановлено, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги та підтверджуючи в ході судового розгляду, вказав про готовність виконувати свої трудові обов`язки з огляду на функціонування підприємства.

В свою чергу, сторона відповідача, заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи законність оспорюваного наказу зазначає про те, що до введення воєнного стану підприємство мало прибутки, працювало і продовжувало господарську діяльність у звичному режимі, проте після введення такого на підприємстві виникли проблеми із закупівлею сировини, зі збутом продукції, так як не всі контрагенти могли закуповувати продукцію підприємства.

На підтвердження таких обставин представником відповідача представлені податкові звітності, відповідно до яких, так як про це неодноразово наголошував представник в ході судового розгляду, з квітня 2022 року підприємству не компенсовується державою податок на додану вартість. В той же час, саме податок на додану вартість є джерелом для виплати заробітної плати працівникам. У зв`язку з цим ним і було прийнято рішення про призупинення дії трудового договору.

Аналізуючи представлені документи, суд погоджується із наявною заборгованістю по компенсації державою податку на додану вартість. Разом з тим, такі обставини жодним чином не вказують на наявність підстав для призупинення дії трудового договору в рамках ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Таким чином, суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на факт військової агресії проти України, неможливість виконання підприємством своїх обов`язків при реалізації трудового договору з позивачем, недостатність фінансування та відсутність відповідних замовлень на виконання робіт, як на підстави винесення оскаржуваного наказу.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту неможливості роботодавця забезпечити позивача роботою відповідно до кола його обов`язків. Відповідач також не довів належними і допустимими доказами обставину, що позивач був позбавлений можливості виконувати свої посадові обов`язки. При цьому, сам по собі наказ № 20К «Про призупинення дії трудового договору» від 29.04.2022 року, без належного обґрунтування, не є належним доказом на підтвердження існування умов, за наявності яких могла бути застосована норма ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Суд також критично оцінює посилання представника відповідача на заборгованість з повернення податку на додану вартість, як на підставу винесення оскаржуваного наказу, оскільки така підстава для призупинення трудового договору не передбачена положеннями вказаної вище норми та не свідчить про неможливість надання та виконання роботи.

Більше того, судом звертається увага на те, що відповідно до довідки про доходи та витрати за 9 місяців 2022 року, ПОГ Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» здійснювало господарську діяльність, та більше того, отримувало дохід. Та обставина, що витрати підприємства перевищували отриманий дохід, жодним чином не встановлюють факту неможливості через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її.

Окремо заслуговує на увагу і та обставина, що Закарпатська область є фактично найбільш віддаленою від зони ведення активних бойових дій. При цьому, за публікаціями в засобах масової інформації Закарпатська обласна військова адміністрація неодноразово повідомляла про те, що сотні підприємств прийняли рішення про перенесення своїх виробництв саме на Закарпаття. Вказане беззаперечно свідчить про те, що незадовільний стан господарської діяльності ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» не пов`язаний з військовою агресією проти України, та жодним чином не впливає на можливість надання та виконання роботи.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, що відповідачем не доведено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання незаконним та скасування наказу директора ПОГ «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» № 20К від 29.04.2022 року «Про призупинення дії трудового договору», проте виключно в частині призупинення дії трудового договору з позивачем ОСОБА_1 . З огляду на те, що з позивачем не припинено трудовий договір, а призупинено його дію, визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії такого договору відновить дію самого трудового договору, що і буде ефективним способом відновлення порушеного права позивача.

Вирішуючи заявлений позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного.

Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» хоч і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював та своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

Отже, внаслідок видання незаконного наказу про призупинення дії трудового договору фактично створена ситуація вимушеного прогулу, викликана протиправними діями роботодавця.

Відтак суд, керуючись, відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, принципами верховенства права, вважає за можливе, з метою відновлення порушених трудових прав працівника, застосувати за аналогією закону, що передбачено ч. 9 ст. 10 ЦПК України, положення ст. 235 КЗпП, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а саме Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з вищенаведеними правилами нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів (постанова Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі № 817/893/17).

Згідно з довідкою № 12 від 15.06.2022 року заробітна плата із розрахунку за два останніх повних відпрацьованих місяця ОСОБА_1 становить 5957,38 грн., а тому середньоденний заробіток становить 138,54 грн. (5957,38 грн. / 43 робочих дні).

Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2022 року до дня ухвалення судом рішення становить 19119,00 грн. (138,54 грн. х 138 робочих дні) без вирахування податків та обов`язкових платежів.

З приводу поданої представником заяви про пропущення позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що предметом розгляду цієї справи не є питання звільнення позивача з роботи, а відтак в цій справі застосовується тримісячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, який позивачем не пропущений. Зазначене свідчить про безпідставність поданої представником заяви.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн. щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу, а також 992,40 грн. щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що разом становить 1984,80 грн.

Згідно з п 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» № 20 К від 29.04.2022 року «Про призупинення дії трудового договору» в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .

Стягнути з Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу без відрахування податків та платежів за період з 01.05.2022 року по день ухвалення рішення в розмірі 19119,00 гривень.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» на користь держави 1984,80 гривень судових витрат.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Підприємство об`єднання громадян Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» (89600, вул. Свалявська, 2А, м. Мукачево, Закарпатська область, ).

Представник відповідача: ОСОБА_3 (89600, вул. Свалявська, 2А, м. Мукачево, Закарпатська область).

Повне рішення складено 11.11.2022 року.

Суддя А.М.Заболотний