Справа 556/1208/22
Номер провадження 2/556/320/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.11.2022 року. Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Котик Л.О.

при секретарі - Соловей Г.С.

за участю представника позивача- адвоката Бурми О.В.

представника відповідача - адвоката Мудрака О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позову зазначив, що з 27 вересня 2021 року він перебував на посаді керівника ДУ «Полицька виправна колонія (№76)», с. Іванчі Володимирецького району Рівненської області..

09 червня 2022 року групою осіб, у тому числі і з числа працівників установи, було організоване масове зібрання, в ході якого чинились протиправні дії, зокрема щодо недопуску його на робоче місце.

Під час проведення даного масового зібрання здійснювалась відео-зйомка, яка у подальшому була розповсюджена в мережі «Інтернет», зокрема, на інтернет-порталі «Володимирець.Сіtу» і YоuTube каналі та інших засобах масової інформації.

Участь у вказаному масовому заході приймали більше двадцяти людей, у тому числі і ОСОБА_2 , яка працює головним бухгалтером установи, що підтверджується розповсюдженим відеозаписом.

В ході проведення даного заходу ОСОБА_2 розповсюджувала стосовно ОСОБА_1 категоричну, ствердну, недостовірну інформацію, таку, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію.

Зокрема, вона в категоричній формі висловлювалася стосовно нього та на запитання одного із осіб: «Кому віддавала гроші?» вказала наступне: « ОСОБА_1 ...» (цитата, відео під назвою: «Колектив Полицької виправної колонії повстав проти керівника»).

Крім того, у коментарі журналісту інтернет-порталу ««Володимирець.Сіtу», який також, у подальшому розповсюджений у мережі Інтернет під назвою «Полицька виправна колонія №76» 09.06.2022. Коментарі працівників щодо інциденту», відповідач вказала та розповсюдила наступну категоричну недостовірну інформацію: «...Дають премію заступникам по 250% і ще деяким особам по 250% для здачі коштів, для так казали, керівництва вище стоящого. Не знаю якого це вище стоящого керівництва. Дійсно коштизбиралися, віддавалися. Що і керівник, такі були, що і я брала, але всі ці гроші в керівника...» (цитата).

Також на запитання журналіста: «Про які суми йдеться мова, стягнення або вирахування або суми, які мали занести готівкою керівнику?», ОСОБА_2 категорично повідомила: «Від 5 до 500 грн., було що в один місяць 500 грн. один здавав. Від грошового забезпечення...» (цитата).

Зазначена інформація, на думку позивача, є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності і порушує його немайнові права на честь гідність та ділову репутацію.

Просив зобов`язати відповідачку спростувати вказані відомості шляхом запису за допомогою технічних засобів фіксації, у тому числі мобільного телефону і розповсюдження в мережі «Інтернет», зокрема на інтернет-порталі «Володимирець.Сіtу» та YоuTube -каналі, а також на зібранні колективу ДУ «Полицька виправна колонія (№76)», офіційного вибачення перед позивачем та повідомлення про те, що поширена інформація не достовірна та не правдива.

Вказаний позов надійшов до суду 30 червня 2022 року.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 01 липня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

18 липня 2022 року відповідачем надіслано відзив на позовну заяву, де зазначено, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог. Твердження позивача, що згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірно, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності), є помилковим. На підставі Закону України №1170-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про доступ до публічної інформації"» від 27.03.20214, ч.3 с.277 ЦК України виключено, і застосовуватися не може. І оскільки презумпція недостовірності негативної інформації скасована, кожна із сторін має доводити належними доказами свою позицію за загальними правилами цивільного судочинства.

26 липня 2022 року позивачем надіслано відповідь на відзив, де зазначено, що існує презумпція добропорядності, і саме відповідач, так як він розповсюдив інформацію, повинен довести її правдивість.

27 липня 2022 року відповідачем надіслано заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 10 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Бурма О.В. підтримав заявлені вимоги і надав пояснення в межах пред`явленого позову. ОСОБА_1 працював на посаді керівника ДУ «Полицька виправна колонія (№76)». Відповідачка розповсюдила недостовірну інформацію, яка є фактичним твердженням ОСОБА_2 , а не оціночним судженням у розумінні чинного законодавства, чим порушено немайнові права ОСОБА_1 на честь, гідність та ділову репутацію.

Представник відповідача - адвокат Мудрак О.С. позов не визнав і суду пояснив, що висловлювання ОСОБА_2 якщо і були, вони відповідають дійсності.

Жодного доказу на підтвердження того, що висловлювання відповідачки є не правдивими, позивачем не надано. У коментарі журналісту інтернет-порталу ОСОБА_2 говорить, що кошти збиралися для вище стоящого керівництва, що і вона брала гроші. Тобто ці вислювлювання не є достатньо конкретизовані.

Суд, вислухавши пояснення представників, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши та оцінивши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, приходить до наступних висновків:

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку. (Постанова Верховного Суду від 25.05.2022, справа №185/871/18)

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Як зазначено у Постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі №465/881/19, тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права в постановах Верховного Суду. (ч.4 ст.263 ЦПК України)

Так, як зазначено у Постанові Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі №905//902/20, здійснення передбачених статтею 10 Конвенції свобод (зокрема, свободи дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів), пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Статтею 27 Закону України "Про інформацію" передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.

Як вказано в Постанові Верховного Суду, справа №757/22307/17-ц від 22 травня 2019 року, за положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657- XII (далі - Закон № 2657-XII), суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 8 липня 1986 року (заява N 9815/82).

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У вищевказаній Постанові Верховного суду від 22 травня 2019 року по справі №757/22307/17-ц також зазначено, що проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета Україна-центр проти України» від 15 липня 2010 року , «Нікула проти Фінляндії» від 21 березня 2002 року, «Яновський проти Польщі та інших» від 21 січня 1999 року, ЄСПЛ підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини , і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

Так, в п.42 рішення від 02.06.2016 "Справа "ТОВ "Інститут економічних реформ" проти України" (Заява №61561/08) зазначено: "(i) Свобода вираження поглядів становить одну з найважливіших основ демократичного суспільства й одну з основних умов для його прогресу та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона може бути застосована не тільки до "інформації" або "ідей", які сприймаються зі схваленням або розцінюються як необразливі чи незначні, але і до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без яких немає "демократичного суспільства". Як зазначено у статті 10 Конвенції, ця свобода може підлягати обмеженням, які ... проте мають бути чітко розтлумачені, а потреба в обмеженнях встановлена переконливо ...".

Крім того, необхідно також зауважити, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

У пункті 45 зазначеного вище рішення Європейського суду з прав людини "Справа "ТОВ "Інститут економічних реформ" проти України" (Заява №61561/08) зазначено, що Суд у своїй практиці розрізняє твердження щодо фактів та оціночні судження… Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (див. рішення у справі "Бразільє проти Франції" (Brasilier v. France), заява № 71343/01, п. 37, від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (див. рішення "Патурель проти Франції" (Paturel v. France), заява №54968/00, п. 37, від 22 грудня 2005 року).

У Постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №185/871/18 зазначено, що суб`єктивні думки і погляди на підставі закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню.

Верховний Суд наголошує також про те, що публічний статус позивача та суспільний інтерес щодо його особи при виконанні ним посадових обов`язків свідчить про більш ширші межі допустимої критики стосовно нього, що узгоджується зі статтею 10 Конвенції, відповідною практикою ЄСПЛ, Декларацією про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, яка схвалена 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендаціями, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Крім того, у справі "Дюльдін і Кіслов проти Росії" (рішення від 31 липня 2007 року) ЄСПЛ зазначив: "37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу.

Отже, чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2021 року у справі № 428/3780/20-ц (провадження № 61-319св21), від 24 червня 2021 року у справі № 552/1030/20 (провадження № 61-18186св20), від 25 травня 2022 року у справі №185/871/18 (провадження №61-1200св22).

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вислови відповідача свідчать про критичну оцінку ситуації, що склалася між сторонами.

Таким чином, ОСОБА_2 мала право висловлювати критичні зауваження відносно роботи свого керівника. Оголошення такої інформації проводилося з метою подальшої її перевірки. Працівники колонії зверталися з колективним зверненням до правоохоронних органів, Рівненської обласної військово-цивільної адміністрації з приводу порушення керівником установи законодавства, дисциплінарного статусу. Крім того, висловлювання ОСОБА_2 : "дають премії заступникам і ще деяким особам для здачі коштів, для так казали керівництва вище стоящого. Не знаю якого це вище стоящого керівництва ..." не є достатньо конкретизовані, в них вона говорить і про себе.

А позивач не навів доказів, що інформація, яку розповсюдила ОСОБА_2 є недостовірною і стосується саме його.

Це підтверджено і в Постанові про закриття кримінального провадження від 06.09.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.293, ч.1 ст.365, ч.3 ст.368 КК України, винесеної старшим слідчим третього СВ ТУ Державного бюро розслідування, де зазначено, що за результатамипроведеного службового розслідуванням за вказаним фактом не встановлено обставин, які б підтверджували порушення громадського порядку працівниками установи, які суттєво порушили роботу установи, а також неправомірного нарахування премій особовому складу установи та застосування насильства щодо ОСОБА_1 .

Здобути підтверджуючу інформацію, яка б слугувала у якості доказів у вказаному кримінальному провадженні - не вдалося.

При цьому як головний бухгалтер ОСОБА_2 , так і інші працівники установи показали, що будь-яких погроз чи вимог на їхню адресу з боку ОСОБА_1 чи інших ознак вимагання коштів, не було. Частина допитаних як свідки працівників установи взагалі не підтвердили факт передачі коштів ОСОБА_1 .

Таким чином, проведеним досудовим розслідуванням спростовано факти та відомості, викладені ОСОБА_1 та працівниками ДУ «Полицька виправна колонія (№76)» про вчинення ряду кримінальних правопорушень у зв`язку з чим слід прийти до висновку, що кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, тобто встановлено відсутність складу кримінального правопорушення.

І оскільки частина 3 ст.277 ЦКУ Країни виключена на підставі Закону України №1170-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про доступ до публічної інформації"» від 27.03.20214, кожна із сторін має належними доказами доводити свою позицію за загальними правилами цивільного судочинства..

Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі №551/881/16-ц, відповідно до статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі Нова газета та Бородянський проти Росії , що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки

Як зазначено в постанові Верховного суду від 23 грудня 2021 року по справі № 398/3086/19, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція). Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Згідно зі статтями 3, 4, 6 Декларації політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, які вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частиною першою статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46).

Суд враховує при цьому правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями "оціночне судження" та "фактів". Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі "Нова Газета і Бородянський проти Росії" вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі "Фельдек проти Словаччини" суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, інколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (справа Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

У рішенні від 07 лютого 2012 року "Аксель Спрінгер проти Німеччини" ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується.

Разом з цим у таких справах, як "Лінгенс проти Австрії" (1986 року); "Обершлік проти Австрії" (1991 року), у яких ішлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

У рішенні від 21 лютого 2012 року у справі "Тушалп проти Туреччини" ЄСПЛ вказав, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання навіть "вульгарних фраз" саме собою не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто "стилістичним цілям", оскільки "стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження".

Верховний Суд у Постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року по справі № 398/3086/19 зауважує, що ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії зумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Суд звернув увагу на те, що поширення інформації відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи «Лінгенса проти Австрії» 8 липня 1986 року, «Де Гаєс і Гійзельс проти Белгії» від 24 лютого 1997 року, «Гудвіна проти Великобританії» від 27 березня 1996 року , «Прагер і Обершлік проти Австрії» від 26 квітня 1996 року) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб, проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов`язків (Janowski, п. 33, and Nikula v. Finland, no. 31611/96, п. 48, ECHR 2002-11).

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Окрім того, судом встановлено, що вказані висловлювання, які мали місце на зібранні 09.06.2022 з боку відповідача, з подальшим розповсюдженням такої інформації через мережу Інтернет, стосувалась критики позивача як посадової особи , який був керівником ДУ «Полицька виправна колонія (№76)», і який в силу своєї посади повинен бути готовий до критики із значно ширшою допустимою межею.

Позивач не довів, що дані висловлювання є категоречними фактами, вони відображають лише власну оцінку реальних подій, висловлену у формі оціночних суджень, а тому не є недостовірною інформацією, що відповідно до статті 277 ЦК України підлягає спростуванню. Особа, яка висловлює власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Крім того, матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідач публічно звинуватив позивача у вчиненні злочинів. Разом з тим, частина спірної інформації є критикою у контексті діяльності позивача, як керівника установи.

Висловлювання ОСОБА_2 не містять конкретних формулювань щодо роботи позивача, які б могли підтвердити аргументи останнього про те, що спірна інформація завдає шкоди його діловій репутації.

Позивач не довів, що інформація, поширена відповідачем, була спрямована на приниження його честі, гідності та ділової репутації, така інформація носить характер критики посадових осіб, у тому числі й позивача, межа допустимої критики яких є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел.

І оскільки обставини, на які посилається позивач, не можуть бути визнані достатніми для втручання у здійснення права відповідача на свободу вираження поглядів, інформація, яку бажає спростувати позивач є вираженням суб"єктивної думки і поглядів, направлених на критичну оцінку певних дій, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

При цьому, суд звертає увагу на той факт, що обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. З цього випливає обов`язок сторін доказувати факти (обставини). Цей обов`язок у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна доказати факти, на які вона посилається, що відповідає приписам ст 81 ЦПК України.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, що відповідає приписам ч 7 ст 81 ЦПК України.

Відповідно до ч 6 ст 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, враховуючи вище викладене, позивачем не доведено належними доказами, що розповсюджена відповідачем інформація, є не достовірною.

Згідно із вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. (рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», Заява № 4909/04)

Враховуючи вище наведене, визначивши характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, враховуючи, що позивач перебував на посаді керівника виправної колонії, а отже, межа допустимої критики стосовно нього як посадової особи є значно ширшою ніж щодо приватної особи, а його діяльність є об`єктом значного суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується, з одного боку, - продукуванням інформації стосовно такої особи засобами масової інформації, а з іншого - її сприйняттям та поглинанням суспільством як результат реалізації інтересу, а оспорювана поширена інформація не містить однозначного твердження про факти вчинення позивачем конкретних дій чи правопорушень і, за своїм змістом та з огляду на характер використання мовностилістичних засобів тільки наводить суб`єктивну оцінку (припущення) іншої особи щодо певних подій, суд надавши належну оцінку поширеній інформації, яку позивач просив спростувати, з урахуванням наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову .

Окрім того, як зазначено в ч.1 ст.48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Як вбачається зі змісту ст. ст 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

Крім того, як зазначено в Постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі №742/1485/19-ц, суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета спору та підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації.

Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18).

Ураховуючи наведене, відповідачами у справі мають бути автор та власник веб-сайта відповідного інформаційного матеріалу.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Однак позивачем не заявлялось клопотання про залучення співвідповідачем власника веб-сайту, що є також підставою для відмови у задоволенні позову.

Що стосується судових витрат, то згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.34,68 Конституції України, Закону України «Про інформацію», ст.ст. 94,207,302 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Володимирецький районний суд Рівненської області.

Згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення проголошено 21 листопада 2022 року.

Суддя: Котик Л.О.

Учасники процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1

Відповідач: ОСОБА_2 , жителька АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2