ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року

справа № 711/808/22
провадження № 22-ц/821/1560/22
категорія: 301000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

секретаря - Винник І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в складі головуючого судді Піковського В. Ю., повний текст рішення складено 26 вересня 2022 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

02 лютого 2022 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2017 року між нею ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований Черкаським міським відділом реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Черкаській області, про що складено відповідний актовий запис № 1195. Від даного шлюбу у них народився син: ОСОБА_5 , який проживає разом з позивачкою.

Зазначає, що за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 грудня 2021 року шлюб із відповідачем було розірвано. Питання про поділ майна на стадії розірвання шлюбу не вирішувалося. Однак, після вступу рішення в законну силу, ситуація змінилася, чоловік почав всіляко заперечувати її право на квартиру та факт її набуття ними в період шлюбу за спільні кошти та накопичення.

Позивачка вказала, що за час шлюбу ними було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 червня 2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І. М.

При укладенні договору купівлі-продажу квартири вона надала згоду на його укладення, як дружина, і ця обставина відображена в тексі договору купівлі-продажу, яка зазначена нотаріусом при посвідченні правочину.

Позивачка вважає, що майном набутим під час шлюбу за спільні кошти подружжя є квартира, яка набута ними в період зареєстрованого шлюбу спільними зусиллями, працею та грошовими вкладеннями.

На підставі вищевикладеного, позивачка просила визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 та провести поділ зазначеного майна, зокрема визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, залишити іншу частку зазначеного об`єкта нерухомого майна у власності відповідача. Судові витрати стягнути з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (шлюбне прізвище ОСОБА_8 ) квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 (шлюбне прізвище ОСОБА_8 ) судовий збір в розмірі 3 506 грн 31 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн, а всього 11 506 грн 31 коп.

Рішення мотивовано тим, що на момент купівлі квартири під час проживання в шлюбі, кожен із подружжя докладав зусилля для розвитку власної сім`ї, тому, в період укладення правочину, жодних заперечень та уточнень щодо використання особистих коштів чоловіка при його вчиненні не посвідчено. Дана згода спростовує доводи зі сторони відповідача та показання свідка ОСОБА_9 , що при купівлі спірної квартири ОСОБА_2 було використано 277 512 грн власних коштів на купівлю 60,7 % даної квартири у особисту власність. Таким чином, враховуючи, що жодним із подружжя не піднімалося питання про частку кожного із них у даній квартирі, презюмується, що квартира здобувається ними у спільну сумісну власність.

Враховуючи наведене, квартира, яка підлягає поділу, в контексті ст. 70 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, чого на момент купівлі не було зроблено.

При цьому суд оцінив критично доводи відповідача та свідка ОСОБА_9 , яка є матір`ю відповідача, про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача під час перебування у шлюбних відносинах, адже жодних доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження цього не подано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 26 жовтня 2022 року, ОСОБА_2 , з посиланням на не відповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, порушено питання про скасування рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 вересня 2022 року та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , а саме визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 та відповідно визнання за ОСОБА_2 права власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог скаржник просив відмовити повністю.

Скаржник вказує, на те, що місцевий суд не в повному обсязі з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення даного спору. Зокрема, за час перебування у шлюбі, а саме з 07 вересня 2017 року по 15 грудня 2021 року скаржником та ОСОБА_3 придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2022 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 . Позовною вимогою ОСОБА_3 є визнання вищевказаної квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та проведення її поділу між кожним у частці 1/2. Позивачка вважає, що майном набутим під час шлюбу за спільні кошти є квартира, яка набута в період зареєстрованого шлюбу спільними зусиллями, працею та грошовими вкладеннями, водночас, твердження про визнання вище вказаної квартири спільною сумісною власністю неможливе, оскільки 25 червня 2020 року, він та його мати ОСОБА_9 , як співвласники квартири АДРЕСА_2 , здійснили її продаж ОСОБА_11 , про що свідчить відповідний договір купівлі-продажу. Відповідно, ціна договору від продажу їхньої квартири становила 209 597 грн, дані кошти, його матір`ю, цього ж дня, були передані йому за їхньою усною домовленістю, з метою придбання ним та його дружиною ОСОБА_3 квартири. Цього ж дня та в цей самий час між ним та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , вартість якої становила 345 427 грн.

ОСОБА_3 зазначає, що ним на купівлю даної квартири вкладено 209 597 грн від продажу квартири по АДРЕСА_2 та 67 915 грн, а всього 277 512 грн. ОСОБА_3 , в свою чергу, вкладено тільки 67 915 грн, що становить 19,65 % квартири. Наведене вказує про те, що ОСОБА_3 не може претендувати на іншу частину квартири, оскільки вона є особистою приватною власністю скаржника.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Давигора С. А., посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення а оскаржуване рішення без змін. При цьому зазначила, що відповідачем в ході розгляду справи не спростовано презумпцію спільності майна набутого в період шлюбу враховуючи, що тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції покладається саме на того з подружжя, який це спростовує.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 вересня 2022 року у вказаній справі.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року розгляд апеляційної скарги призначено на 23 листопада 2022 року на 10 год. 30 хв. з повідомленням учасників справи про дату, час та місце розгляду справи. В послідуючому розгляд справи відкладено на 07 грудня 2022 року, далі оголошено перерву до 13 грудня 2022 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Матеріалами справи встановлено, що 07 вересня 2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був укладений шлюб, який зареєстрований Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Черкаській області, актовий запис № 1195 (а. с. 3, 4 ).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 4).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І. М. 25 червня 2020 року та зареєстрованого у реєстрі за № 549, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 продали ОСОБА_11 однокімнатну квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 28,6 кв. м, житловою площею 16,2 кв. м, яка знаходиться на першому поверсі п`ятиповерхового цегляного будинку та належить продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому м. Черкаси від 14 січня 1998 року. Право власності продавців на зазначену квартиру було зареєстровано в КП «ЧООБТІ» у реєстрову книгу за № 42 «Д»-98-41. Відповідно до п. 2 договору продаж квартири було вчинено за домовленістю сторін за 209 597 грн 00 коп. (а. с. 38-40).

25 червня 2020 року ОСОБА_3 надала згоду своєму чоловікові, ОСОБА_2 на купівлю квартири АДРЕСА_1 , за спільні кошти, що підтверджується заявою, яка посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І. М. та зареєстрована в реєстрі за № 551 (а. с. 85).

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І. М., 25 червня 2020 року, та зареєстрованого у реєстрі за № 552, ОСОБА_10 продав ОСОБА_2 трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальна площа квартири 48,4 кв. м, житлова 33,1 кв. м.

Квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І. П. 28 квітня 2004 року за № 2445, дублікат якого виданий приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Міняйло І. П. 14 березня 2005 року за № 1177 (а. с. 5-6). Рішення про державну реєстрацію від 25 червня 2020 року, індексний номер: 52834278. Дані обставини підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 червня 2020 року № 213955998 (а. с. 7-9). Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 345 427 грн 00 коп.

Ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , становить 701 260 грн 00 коп., що підтверджується сертифікатом № 853/20 суб`єкта оціночної діяльності, який виданий 23 вересня 2020 року (а. с. 11-12).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 грудня 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 відновлено її дошлюбне прізвище « ОСОБА_13 » 20 січня 2022 року судове рішення набрало законної сили (а. с. 4).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає приведеним вимогам цивільного процесуального законодавства.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом даного спору є визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя нерухомого майна та його поділ.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Матеріали справи вказують на те, що сторони з 07 вересня 2017 року по 15 грудня 2021 року перебували у шлюбі.

25 червня 2020 року ОСОБА_2 продав належну на праві приватної власності йому та його матері ОСОБА_9 квартиру в АДРЕСА_3 , загальною площею 28,6 кв. м, жиловою площею 16,2 кв. м. Договір купівлі-продажу, був посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І. М. 25 червня 2020 року та зареєстрованого у реєстрі за № 549. Вартість відчужуваної квартири згідно приведеного договору склала 209 597 грн 00 коп.

Цього ж дня, ОСОБА_3 надала згоду своєму чоловікові, ОСОБА_2 на купівлю квартири АДРЕСА_1 , за спільні кошти, що підтверджується заявою, яка посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І. М. та зареєстрована в реєстрі за № 551.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого тим же приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І. М., 25 червня 2020 року, та зареєстрованого у реєстрі за № 552, ОСОБА_10 продав ОСОБА_2 трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальна площа квартири 48,4 кв. м, житлова 33,1 кв. м. Вартість договору скала 345 427 грн 00 коп.

У лютому 2022 року, ОСОБА_3 , звертаючись з позовом про визнання об`єктом спільної сумісної власності трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 , заявлено також вимогу про визнання права власності на 1/2 частку приведеної квартири.

Місцевий суд, виходячи з відсутності спростування стороною відповідача презумпції спільності права власності, прийшов до висновку про задоволення позову. Водночас, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та, зокрема проаналізувавши договори від 25 червня 2020 року на підставі яких було відчужено належне ОСОБА_2 та ОСОБА_9 нерухоме майно на суму 209 597 грн 00 коп. та відповідно набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нерухоме майно на суму 345 427 грн 00 коп., судова колегія приходить до переконання про помилковість висновків зроблених місцевим судом в рішенні, що є предметом даного оскарження. Оскільки, очевидним є те, що ОСОБА_2 , відчуживши нерухоме майно, рівними частками в якому він володів разом зі своєю матір`ю ОСОБА_9 , отримав за договором купівлі продажу належну йому частину коштів в розмірі 104 798 грн 50 коп. Іншу частину коштів у такому ж розмірі отримала його мати, як співвласник відчуженого майна. Доказів того, що належну їй від продажу частину коштів ОСОБА_9 передала синові ОСОБА_2 , а він в свою чергу використав її на придбання спірного майна, матеріали справи не містять.

З огляду на вказане, апеляційний суд висновує, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки її набуття відповідає критеріям визначеним в контексті ст. 60 СК України, водночас судом враховується, що, вона придбана за ціною 345 427 грн 00 коп. з яких частина коштів внесена за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 , отриманих від продажу нерухомого майна в розмірі 104 798 грн 50 коп. залишок коштів в сумі 240 628 грн 50 коп. було внесено в рахунок спільних кошті подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Таким чином, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, що відповідають критеріям визначеним ст. ст. 76-80 ЦПК України, є доведеним внесення ОСОБА_2 на купівлю спірної квартири коштів в розмірі 225 112 грн 75 коп., відповідно решта коштів в розмірі 120 314 грн 25 коп. ймовірно була внесена позивачкою ОСОБА_3 , оскільки зворотного матеріали справи не містять.

В контексті наведеного, розмір часток сторін у спірній квартирі не може становити по 1/2 частині, як зазначив суд першої інстанції, оскільки частка позивачки ОСОБА_7 ОСОБА_3 ) складає 34,84% або 696/2000 частин, а відповідача ОСОБА_2 - 65,16% або 1304/2000 частин.

За наведених обставин, рішення суду підлягає скасуванню та визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 696/2000 частин спірної квартири за ОСОБА_1 та 1304/ 2000 частин цієї ж квартири за ОСОБА_2 .

Водночас, інші доводи апеляційної скарги відносно незаконності оскаржуваного рішення не заслуговують на увагу, як необґрунтовані та недоведені належними та допустимими доказами.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 2) ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з неповним з`ясуванням обставин справи та ненаданням таким обставинам належної правової оцінки, що призвело до порушення норм матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позову ОСОБА_3 сплачено 3 506 грн 31 коп. судового збору, а при подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено 5 259 грн 47 коп., тому є підстави його розподілу пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 2 454 грн 41 коп., а також стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 3 427 грн 07 коп.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 вказаної статті Кодексу).

Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачкою ОСОБА_3 надано: договір про надання правої допомоги від 03 листопада 2021 року; розрахунок витрат на правову допомогу; квитанцію прибуткового касового ордеру № 7 від 21 вересня 2022 року на суму 8 000 грн 00 коп. в якості оплати за послуги адвоката на підставі договору про правову допомогу від 03 листопада 2021 року за представництво в суді першої інстанції, а також за представництво в суді апеляційної інстанції: договір про надання правої допомоги від 10 листопада 2022 року; акт виконаних робіт на суму 2 500 грн 00 коп. за 3 години надання послуг; квитанцію прибуткового касового ордеру № 10 від 06 грудня 2022 року на суму 2 500 грн 00 коп. в якості оплати за послуги адвоката на підставі договору про правову допомогу від 10 листопада 2022 року

Враховуючи, що позов ОСОБА_3 та апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволені частково у відповідній мірі, заявлені ОСОБА_3 витрати на правову допомогу є співмірними із складністю даної справи, її тривалістю та наданими послугами у судах першої та апеляційної інстанцій, затраченим часом на надання таких послуг, а розмір таких витрат відповідає критерію реальності, співмірності, а також розумності, є підстави для стягнення таких витрат пропорційно задоволеним вимогам.

Отже, підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5 600 грн 00 коп. та в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 750 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 вересня 2022 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 696/2000 частин квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1304/2000 частин квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2 454 грн 41 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 3 427 грн 07 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5 600 грн 00 коп. та в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 750 грн 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2022 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко