Справа № 464/3746/21 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1147/22
Провадження № 22-ц/811/1148/22 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Івасюти М.В.;

адвоката Крукеницької Т.М.

представника позивачки ОСОБА_1 ;

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 28 січня 2022 року та додаткове рішення Сихівського районного суду міста Львова від 21 лютого 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання транспортного засібу марки «Opel», моделі «Insignia», р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випуску (в подальшому «спірний автомобіль»), об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення з відповідача на користь позивачки 135 500 грн. компенсації за 1/2 вартості згаданого транспортного засобу.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що з 06.12.2004 року сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі, який 22.12.2020 року рішенням суду було розірвано.

Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано спірний автомобіль, який було зареєстровано на відповідача і вартість такого згідно із п.3.1 договору купівлі-продажу автомобіля становила 340 000 грн. 21.11.2020 року в територіальному сервісному центрі №4649 РСЦ МВС у Львівській області транспортний засіб був перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі-продажу №4649/2020/2308408, згідно із п.3.1 якого ціна транспортного засобу становить 271 000 грн. Зазначалося, що відповідач відчужив транспортний засіб через десять днів від дня, коли до Сихівського районного суду м.Львова надійшла позовна заява про розірвання шлюбу. Вважає, що таке відчуження автомобіля вчинене відповідачем в порушення ст. 65 Сімейного кодексу України - з метою виключення його з об`єктів спільної сумісної власності подружжя, а відтак його вартість повинна бути врахованою при поділі майна (а.с. 2-13).

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 28 січня 2022 року позов задоволено.

Визнано транспортний засіб марки «Opel», моделі «Insignia», р.н. НОМЕР_1 , 2014 року випускуоб`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 1/2 вартості відчуженого спірного автомобіля в розмірі 135 500 грн., а також 2 258 грн. сплаченого судового збору (а.с. 146-150).

Додатковим рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 21 лютого 2022 року стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 186-188).

Вищезгадані судові рішення оскаржив відповідач.

Апелянт просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом не було враховано те, що рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 22.12.2020 року про розірвання шлюбу між сторонами даного спору встановлено, що сторони «тривалий час не підтримують подружні відносини», а тому вважає помилковим висновок суду про те, що «сімейні відносини між сторонами до пред`явлення позову про розірвання шлюбу, не припинились».

Вважає, що факт перебування сторін спору на святкуванні ювілею у спільних знайомих та спільна туристична подорож не можуть бути безспірними доказами «факту спільного проживання та сімейних відносин», оскільки особа, яка святкує свій ювілей, вправі запросити на це святкування будь-кого з осіб, кого вона бажає бачити, а «туристичний тур здійснювався в інтересах сина (сторін спору), а не спільного сімейного життя» (а.с. 193-197).

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77).

Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Таким чином, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Визначення режиму особистої приватної власності майна одного з подружжя передбачено у статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками те, що:

-сторони даного спору з 06.12.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 22.12.2020 року (а.с. 19-20);

-саме під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме 22.03.2019 року, відповідачем було придбано спірний автомобіль.

У справі, що переглядається, задовольняючи позовні вимоги та визнаючи спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції виходив із презумпції спільності права власності подружжя на майно та вважав, що спірний автомобіль придбаний під час перебування у шлюбі, тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Заперечення проти заявлених до нього позивачкою позовних вимог відповідач обґрунтовує твердженням про те, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися ще у 2016 році.

В той же час, відповідачем не подано до суду доказів, які б можна було б визнати належними та допустимими, які б свідчили про повне припинення шлюбних відносин між сторонами з 2016 року.

Натомість, матеріалами справи стверджується, що ще у листопаді 2019 року відповідач з позивачкою та їхнім сином разом відпочивали у Єгипті: як визнав апелянт у суді апеляційної інстанції проживаючи при цьому в одній кімнаті.

Крім цього, сторони разом перебували на святкуванні ювілею у спільних знайомих.

Таким чином, відповідачем (апелянтом) не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на спірний автомобіль, як майно придбане під час їхнього з позивачкою перебування у зареєстрованому шлюбі.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Відповідно, не підлягає скасуванню і додаткове рішення по справі, оскільки колегія суддів вважає, що розмір професійної правничої допомоги, присуджений цим додатковим рішенням до стягнення з відповідача на користь позивачки (5 000 грн.), є обґрунтованим та відповідає засадами розумності, виваженості та справедливості.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2022 року - 2 481, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення компенсації за відчужений автомобіль у розмірі 135 000 грн.

Тобто, ціна позову у цій справі складає 135 000 грн., яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481, 00 грн. х 100 = 248 100, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 135 000 грн., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ч.3 п.2 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 28 січня 2022 року та додаткове рішення Сихівського районного суду міста Львова від 21 лютого 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 11 листопада 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.