Провадження № 2/127/1766/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Бойко В.М.

при секретарі Голодняк В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення, суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що він є власником житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім позивача за вказаною адресою проживає його зять ОСОБА_2 , без відповідної реєстрації. Як відомо позивачу, місце реєстрації відповідача є АДРЕСА_2 . Однак, відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні його майном, не бажає добровільно виселетись із будинку, у зв`язку з чим позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 06.07.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано термін для усунення недоліків.

07.07.2022 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 18.07.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відповідачу наданий строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 07.11.2022 року направив до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач по справі є його колишнім тестем. З 29.09.2007 року відповідач перебував у шлюбі з його дочкою - ОСОБА_3 , шлюб між ними було розірвано у 2020 році. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відповідач з донькою проживав за адресою позивача, однак, оскільки з позивачем у них виникли непорозуміння з приводу проживання у будинку, 05.11.2022 року відповідач забрав усі свої речі та вирішив з`їхати з будинку. Крім того, 09.11.2022 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позовних вимог.

В судове засідання сторони не з`явилися. На адресу суду від представника позивача ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Судові витрати просив залишити за позивачем. Від відповідача ОСОБА_2 також надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, та він не заперечував щодо задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З Договору дарування від 30.12.2004 року вбачається, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.5).

Крім того, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯБ №971823, ОСОБА_1 належить земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.6).

Згідно Довідки КК «Слов`янка» №201 від 11.04.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , власник, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онука, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зять (а.с.7)

Позивач 07.06.2022 року направив ОСОБА_2 вимогу, відповдно до якої вимагав протягом 3-х днів з дати отримання вимоги виселитись з будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки він не є членом сім`ї власника вищезазначеного будинку та не зареєстрований у ньому. Вимога зилишилася проігнорована відповідачем. (а.с.8).

Разом з тим, як встановлено судом, зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є АДРЕСА_2 , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи №2306 від 13.07.2022 року (а.с.20).

Також суд враховує, що відповідач після звернення до суду позивача, добровільно виселився з спірного будинку, що підтверджується Актом про не проживання особи в житловому будинку від 05.11.2022 року 9а.с.48).

Згідно із статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положеннями частини першої статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При цьому суд звертає увагу на таке. Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач не є членами його сім`ї та добровільно звільнити будинок відмовляються та без згоди позивача власника вказаного житлового приміщення продовжує безпідставно проживати у спірному будинку.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Суд, розглядаючи справу про виселення ОСОБА_2 , на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку за обставин справи виселення ОСОБА_2 є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, тому що у належному ОСОБА_1 на праві власності особистої приватної власності будинку продовжує безпідставно проживати відповідач, який не є членом його сім`ї, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, а на вимоги власника звільнити спірний будинок відповідач не реагував. Крім того, суд враховує те, що відповідач має інше зареєстроване місце проживання та під час розгляду справи визнав позовні вимоги у повному обсязі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 8 Конвенції гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла у кореспонденції.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 є законним власником будинку та його права невиправдано обмежувалися, у зв`язку із тим, що відповідач та його майно перебували в спірному будинку, однак під час розгляду справи ОСОБА_2 визнав позовні вимоги у повному обсязі, існують усі підстави для задоволення позовних вимог. Тому, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення підлягає задоволенню.

За клопотанням позивача судові витрати залишити за ним.

Керуючись пунктами 1, 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383, 589 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. ст. 4, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 17.11.2022 року.

Суддя: