ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5685/21 Номер провадження 22-ц/814/670/22Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2021 року (повний текст рішення складено 14 грудня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна.

Позовна заява обґрунтована тим, що 09 липня 1983 року між сторонами по справі було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 23 травня 2011 року.

02 квітня 2004 року сторонами в шлюбі було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яку в 2005 році переобладнано в нежитлове приміщення, а саме магазин непродовольчих товарів. Право власності на нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Позивач зазначала, що виникло питання про розподіл спільного майна подружжя.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просила визнати нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , магазин непродовольчих товарів-ювелірних виробів, загальною площею 25,9 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину даного нежитлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем ОСОБА_1 пропущено строки звернення до суду з позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя, а клопотання відповідача про застосування судом наслідків спливу позовної давності є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Із рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2021 рокуне погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі прохає скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2021 року та ухвалити нове, яким визнати нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , магазин непродовольчих товарів-ювелірних виробів, загальною площею 25,9 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину даного нежитлового приміщення.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо строку позовної давності не відповідає обставинам справи, адже судом неправильно встановлено початок перебігу строку позовної давності та не враховано, що до 2021 року ОСОБА_1 не заперечувала проти одноосібного використання відповідачем спірного приміщення.

Вказуючи на практику Верховного Суду, скаржник зазначила, що початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, вказавши про розгляд цивільної справи №2-2851/11, предметом якої було, в тому числі і поділ між сторонами справи спірного нежитлового приміщення, вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено пропущення строку позовної давності позивачем.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, прохав відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2021 року у справі №552/5685/21.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

ОСОБА_1 та її представник адвокат Марченко Г.І. у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали та прохали її задовольнити з підстав, викладених у скарзі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 09 липня 1983 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 23 травня 2011 року в справі № 2-553/11, яке вступило в законну силу (а.с. 25).

За договором купівлі-продажу від 02 квітня 2004 року відповідач ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 25,7 кв.м. (а.с. 9-10).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в реєстрі прав власності містяться відомості по об`єкту нерухомого майна, реєстраційний номер майна: 5320841, тип майна: квартира, в буд. А-2, адреса: АДРЕСА_2 , загальна площа 25,9 кв.м., технічний опис майна: магазин непродовольчих товарів-ювелірних виробів, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 20 вересня 2012 року, власник ОСОБА_2 (а.с. 16).

Також сторонами не заперечується, що в провадженні Київського районного суду м. Полтави перебувала цивільна справа № 2-2851/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя.

Предметом спору в даній справі було нерухоме майно, в тому числі і нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Відкрито провадження в справі № 2-2851/11 Київським районним судом м. Полтави було згідно з ухвалою від 15 вересня 2011 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 11 квітня 2013 року в справі № 2-2851/11 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22 травня 2013 року в справі № 2-2851/11 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду.

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо презумпції спільної сумісної власності подружжя

У статті 57 Сімейного кодексу України (далі СК України) перераховано майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (частина перша).

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя (частина друга).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги (пункт 1 частини третьої).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди (частина четверта).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них (частина п`ята).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Сам по собі факт того, що майно набуте подружжям у шлюбі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, не спростовує поширення на таке майно правового режиму спільного майна подружжя, оскільки за змістом статті 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох з подружжя одночасно. При цьому статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» установлено спростовну презумпцію відомостей, унесених до єдиного державного реєстру. Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 813/6286/15 (провадження № 11-57апп18), від 06 лютого 2019 року у справі 462/2646/17 (провадження № 11-1272апп18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18 (провадження № 11-771апп19), від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у справі докази та встановивши, що ОСОБА_2 не надав належних, допустимих та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, яке було набуто сторонами під час шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 25,7 кв.м. є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № № 12-71гс20), вирішуючи питання нібито суперечності правових позицій щодо правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства, викладених у постановах Верховного Суду України (Верховного Суду), та з іншого боку позиції, наведеної у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням Приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України (далі - Рішення Конституційного Суду України), що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зазначила, що «проведений аналіз свідчить, що висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України, слід розуміти так: статутний капітал приватного підприємства - юридичної особи або майно приватного підприємства - єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя)».

Іншими словами, пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України охоплює два різні випадки:

перший - коли майно передано у власність юридичної особи, зареєстрованої як приватне підприємство. Тоді частка в статутному капіталі такої юридичної особи (але не її майно) може належати на праві приватної спільної сумісної власності подружжю;

другий - коли йдеться про єдиний майновий комплекс, тобто про підприємство в розумінні статті 191 ЦК України, яке не передане як вклад юридичній особі, а використовується одним з подружжя без створення юридичної особи, зокрема, як фізичною особою - підприємцем. Тоді майно, яке входить до складу підприємства як єдиного майнового комплексу (але не частка в статутному капіталі майнового комплексу, бо майновий комплекс не може мати статутного капіталу), може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

За такого розуміння Велика Палата Верховного Суду не вбачає суперечностей між позиціями Верховного Суду (Верховного Суду України) та Конституційного Суду України щодо правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства» (пункти 8.45.-8.47. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № № 12-71гс20)).

Щодо строків позовної давності

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині другій статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17; в постанові Верховного Суду від 09 липня 2021 року № 161/8116/19.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов правильного висновку про те, що трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу.

Отже, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки вона ще у 2011 році зверталася до суду із позовом про поділ майна подружжя, у тому числі і щодо квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 25,7 кв.м., який ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22 травня 2013 року за її заявою залишено без розгляду.

Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (частина перша статті 265 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності, проте з указаним позовом ОСОБА_1 звернулася у жовтні 2021 року, тобто після спливу позовної давності до пред`явлених позивачем вимог.

Вищезазначене узгоджується із практикою Верховного Суду, висловленою останнім 27 червня 2018 року у справі № 619/894/16-ц.

Твердження заявника про те, що між сторонами у справі досі не виникав спір щодо прав на спірну квартиру, то і перебіг строку позовної давності щодо нього не розпочинався, є необґрунтованими, оскільки предметом позовів пред`явлених у 2011 році та у жовтні 2021 року є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 25,7 кв.м., що використовувалась як магазин непродовольчих товарів-ювелірних виробів.

Колегія суддів також зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18) викладено правовий висновок про те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш, ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності, у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо подачі позову про визнання права власності на майно та поділ майна подружжя, тому в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 слід відмовити, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 травня 2022 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко