Справа № 136/682/22
провадження № 2/136/187/22
У Х В А Л А

іменем України

08.11.2022 м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Шпортун С.В.,

за участі секретаря судового засідання Репюк Т.П.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду міста Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

за участі представника відповідача ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду перебуває вищевказана цивільна справа, у якій призначено підготовче судове засідання.

У підготовче судове засідання сторони не з`явились, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи.

В силу приписів ст.223 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення підготовчого судового засідання.

Судом було встановлено, що до початку підготовчого судового засідання представник відповідача надала до суду клопотання про направлення справи за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області, у зв`язку з тим, що зареєстроване місце проживання відповідача в установленому законом порядку значиться: АДРЕСА_1 , позов про визнання заповіту недійсним, що пред`явлений позивачами є немайнового характеру, виник не з приводу нерухомого майна, а щодо дійсності заповіту, тобто речового права, яке може виникнути тільки у разі вчинення відповідних дій органом нотаріату, тому наявні правові підстави, на думку представника для передачі справи за підсудністю за загальними правилами, тобто за місце проживання відповідача.

У підготовчому судовому засіданні представник відповідача вказане клопотання підтримала просила суд його задовольнити.

Суд заслухавши представника відповідача, вивчивши та дослідивши подане представником відповідача клопотання, дійшо висновку про таке.

Поняття підсудності у цивільному судочинстві - це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ. Підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикціяданого суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову, тощо.

Положеннями статті 27 ЦПК України визначено загальні положення підсудності справ.

Так, відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Виключна підсудність визначена положеннями ст.30 ЦПК України, де частиною першою вказаної норми передбачено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Статтею 187 ЦПК України передбачено, що суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ЦПК.

Відповідно до ч. 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 3 від 01.03.2013, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів, щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції. Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

У п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ N 3 від 01.03.2013 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" роз`яснено, що право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Якщо позивач при пред`явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

За загальними правилами підсудності справ позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебуванням, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 27 ЦПК України).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця або, якщо це місце невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна; право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України (ст. ст. 1216-1218, 1221, 1223, 1241 ЦК України).

Таким чином, право на спадкування є не абстрактним, а цілком конкретним і невіддільним від предмету спадкування (спадкової маси, спадкового майна). Таким же конкретним є і питання визнання заповіту недійсним, оскільки, його кінцевими метою і результатом є реалізація (захист) права спадкоємців за законом на спадкування певного майна (частки в ньому), а відтак, набуття в порядку спадкування у власність майна чи унеможливлення такого.

Більш того, згідно із абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008, заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини .

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 визначено, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відповідно до абз. 4 п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Крім того, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 42 Постанови N 3 від 01.03.2013 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" роз`яснив, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Зі змісту позовних вимог позивачів вбачається, що до складу спадщини входять майнові права спадкодавця на усе рухом та нерухоме майно, у тому числі як зазначили позивачі у позові будинок, який розташований на в АДРЕСА_2 .

Отже, суд вважає, що наявні підстави вважати, що спір виник саме з приводу нерухомого майна, тому у даному випадку суд має законні підстави застосовувати правила виключної підсудності, передбачені ч. 1 ст. 30 ЦПК України, що обрано позивачами.

Виходячи зі змісту положень частин першої, другої, третьої статті 202 Кодексу заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Враховуючи положення статті 181 ЦК України, до нерухомих речей належить, у тому числі будинок.

Поданий позивачами позов до Липовецького районного суду Вінницької області стосується визнання недійсним заповіту, предметом якого поміж іншого є і вказаний будинок. Оскільки спір виник щодо нерухомого майна, яке розташоване на території Липовецького районного суду, наявність іншого майна належного спадкодавцеві у вигляді нерухомості не підтверджено, відтак суд вважає, що застосуванню підлягають положення статті 30 ЦПК України.

Вказане кореспондується із правовим висновком висловленим Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 04 грудня 2019 року, справа N 489/2055/19.

Таким чином, суд вважає, що клопотання представника відповідача не ґрунтується на вимогах діючого законодавства, отож підстави для задоволення клопотання про направлення справи за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області відсутні.

Відповідно до приписів ст.353 ЦПК України ухвала про відмову у передачі на розгляд іншого суду не оскаржується.

Керуючись ст.30, 182, 260 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача про передачу справи на розгляд іншого суду.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Світлана ШПОРТУН