Справа № 372/2369/21
Провадження № 2-179/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2022 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Тодоровій В.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному нерухомому майні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до відповідачки ОСОБА_4 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, який обґрунтовує тим, що він є власником 1/2 частки незавершеного будівництвом житлового будинку загальною площею 231,3 м.кв., господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, однак відповідачка ОСОБА_4 додатково встановила металевий паркан навколо периметру двох земельних ділянок, і він як власник будинку не має доступу до нього, внаслідок чого порушено його право власності, а тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом,в якому просить визнати за ним право на користування 1/2 часткою земельної ділянки в розмірі 0,050 га від загальної площі земельної ділянки 0,10 га, кадастровий номер :01:011:0020, яка необхідна для обслуговування 1/2 частки незавершеного будівництвом житлового будинку загальною площею 231,3 м.кв.

Відповідачка ОСОБА_4 під час розгляду справи подала зустрічний позов про припинення права на частку у спільному нерухомому майні та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частину незавершеного будівництва, який обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частки незавершеного будівництвом житлового будинку загальною площею 231,3 м.кв., господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:011:0020, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, земельна ділянка на якій знаходиться не завершений будівництвом житловий будинок належить їй на праві власності, яку вона отримала в дарунок. Оскільки відповідач останні роки ніяких витрат на утримання даного незавершеного будівництва не несе, ремонтні роботи не проводить, а також враховуючи неприязні відносини між сторонами, а позивач просить визнати за ним право на користування 1/2 часткою земельної ділянки, яка належить їй на праві власності, вона вимішена звернутися до суду з даним позовом.

27.08.2022 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження та призначення підготовчого судового засідання

10.12.2021 року винесено ухвалу про прийняття до розгляду зустрічної позовної заяви, вимоги за зустрічним позовом об`єднати в одне провадження з первісним позовом. Продовжено строки підготовчого провадження на строк виконання вимог цієї узвали.

12.01.2022 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові, пояснив, що він з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбі, перебуваючи в шлюбі вони спільно будували будинок, який розташований на земельній ділянці, яка на праві власності належить відповідачці ОСОБА_4 земельну ділянку вона отримала в дарунок від своєї матері. Будинок він будував з свої кошти. На підставі рішення Верховного суду йому належить 1/2 частка незавершеного будівництвом будинку, проте він не має змоги користуватися належною йому частиною будинку, оскільки відповідачка встановила паркан, та сигналізацію, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Заборгованість по аліментах в нього є.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Пояснив, що за позивачем ОСОБА_1 рішенням Верховного суду було визнано право власності на 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку, право власності на яку він зареєстрував в установленому законом порядку, проте позивач не має змоги користуватися належною йому часткою незавершеного будівництвом будинку, оскільки відповідачка ОСОБА_4 встановила паркан та сигналізацію на земельній ділянці, на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва, у зв`язку з чим у позивача існують перешкодо у користуванні земельною ділянкою. Зустрічний позов вони не визнають, оскільки відповідачка в зустрічному позові просить стягнути з неї на користь позивача грошову компенсацію в розмірі половини ринкової вартості незавершеного будівництвом будинку, проте не надала належних і допустимих доказів внесення на депозитний рахунок Обухівського районного суду Київської області грошової компенсації.

Представник відповідачку ОСОБА_3 в судовому засіданні проти вимог первісного позову заперечив в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість. Пояснив, що сторони будували цей будинок разом, згідно рішення Верхового суду це будинок є об`єктом незавершеного будівництва, зі ступенем готовності 67%. Правові підстави позову є неналежними , позивач ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки на якій будинок, власником цієї земельної ділянки є відповідачка ОСОБА_4 , яку вона отримала в дар від своєї матері. Внесення коштів на депозитний рахунок суду, для стягнення грошової компенсації, не є обов`язковим. Оцінку вартості майна, яка подана представником позивача з іншої справи є застарілою.

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підласе задоволенню виходячи з наступного.

29 травня 2004 року сторони по справі зареєстрували шлюб.

Під час спільного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у нас народилася донька ОСОБА_5 .

16 липня 2012 року ОСОБА_4 отримала в дарунок земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Обухів, в районі «Полька» з кадастровим номером :01:011:0020, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

28 березня 2014 року відділом розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури виконавчого комітету Обухівської міської ради був виданий будівельний паспорт на будівництво.

11 листопада 2016 року шлюб між подружжям було розірвано.

Під час розгляду в суді справи про розірвання шлюбу відповідач звернувся з позовною заявою про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

08 липня 2020 року постановою Верховного Суду по цивільній справі №372/2914/16-ц було визнано незавершений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власністю сторін та визнано за кожним з них право власності по Ѕ частині даного незавершеного будівництва.

19 жовтня 2020 року відповідач, ОСОБА_1 , зареєстрував за собою право власності на незавершене будівництво, готовністю 67%, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ст. 78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:011:0020, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована м-н Польок, м. Обухів, Київська обл. на підставі договору дарування, отже набуто нею правомірно в установленому законом порядку.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ч.1 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Поряд з цим, ч. 2 ст. 373 ЦК України передбачає, що право власності па землю гарантується Конституцією України, а право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.

Позивач та його представник стверджують, що відповідачка створює перешкоди позивачу у користуванні земельною ділянкою, шляхом встановлення огорожі з сигналізацією, внаслідок чого він позбавлений права користуватися своєю 1/2 часткою нерухомого майна, а саме незавершеного будівництвом житлового будинку.

Доводи позову про наявність у позивача будь-яких прав на користування земельною ділянкою суперечать чинному законодавству, оскільки земельна ділянка на якій розташований незавершений будівництвом будинок належить на праві власності відповідачці ОСОБА_4 , крім того суду не подано будь-яких належних і допустимих доказів наявності у позивача ОСОБА_1 перешкод у користуванні належним йому нерухомим майном, не доведено, що відповідачка створює йому будь-які перешкоди.

Оцінюючи сукупність досліджених судом доказів, суд вважає, що під час судового розгляду не встановлено чинення перешкод відповідачкою позивачку у користуванні належним йому майном, шляхом встановлення огорожі.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову суд приймає до уваги наступне.

Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. відповідно до частини першої даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності.

Як слідує зі статті 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом статей 317,319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі, що відповідає нашим обставинам.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст.ст. 364, 365, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов`язковою.

Відповідач останні роки ніяких витрат на утримання даного незавершеного будівництва не несе, ремонтні роботи не проводить.

Частиною 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.

Один з таких випадків наведено в ст.365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15 травня 2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Також, і під час розгляду іншої справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02 липня 2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п.1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п.4 ч.1 цієї статті.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі №6-2925цс15, з врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Спільне користування майном не можливе, так як між сторонами існують неприязні стосунки, будинок є незавершеним будівництвом з 67 відсотками готовності, він знаходиться на земельній ділянці яка належить на праві приватної власності позивача, що відповідає ч.1 ст.365 ЦК України.

При підготовці до суду було замовлено звіт про визначення вартості незавершеного будівництва житлового будинку за адресою: Київська область, м. Обухів, ж-м «Польок».

Відповідно до звіту встановлюється, що ринкова вартість 67% незавершеного будівництва складає 1324900 грн. (копія звіту додається). Виходячи з цього ринкова вартість Ѕ частини незавершеного будівництва, яка належить відповідачу складає 662450 грн.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», роз`яснив, що при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

3гідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6 - 68цс14, відповідно до п.4 ч.1 ст.365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Відповідачка в своєму зустрічному позові зазначає, що між нею та позивачем ОСОБА_1 наявні неприязні відносини, а тому спільне користування майном між сторонами є неможливим, проте будь-яких належних і допустимих доказів під час розгляду справи неможливості користуватися спільним майном суду не подано. А відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 проти позову заперечив в повному обсязі.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону, а статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглянувши справу в межах визначених позивачами за первісним та зустрічними позовами предмету спору та підстав для задоволення позовів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається сторони, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 19, 41, 55, 121 Конституції України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 35, 78-81, 116, 118, 120, 125, 126, 140, 152, 153, 155 Земельного кодексу України, ст.ст. 4, 16, 31, 203, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 365, 368, 372, 373, 377, 1268 Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 69-71 Сімейного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування земельною ділянкою відмовити повністю.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному нерухомому майні відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко