Справа № 715/2336/22
Провадження № 2/715/486/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року смт. Глибока

Глибоцький районний суд Чернiвецької областi

в складi: головуючого судді Григорчака Ю.П.

секретар судового засідання Ткач О.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3637892 від 20.05.2004 року. ОСОБА_3 зареєстрована, але не проживає в її житловому будинку з серпня 2020 року, що підтверджується актом обстеження №449 від 28.06.2022 року. Шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був розірваний рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 вересня 2021 року, справа № 715/1849/21. Відповідачка не є членом її сім`ї, інших договорів на проживання з нею не укладено. Реєстрація відповідачки в її житловому будинку, в якому вона не проживає з 2020 року, створює значні перешкоди в праві користування та розпорядження даним майном, які стосуються отримання субсидій, укладання договорів та ін. Тому просить суд визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

03 жовтня 2022 року ОСОБА_1 направила до суду відзив на позов, в якому вказала, що вона проживала в будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом із своїм колишнім чоловіком ОСОБА_6 , який є сином позивачки. ОСОБА_1 дійсно є власницею вище вказаного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. ОСОБА_1 є її колишньою свекрухою, вона проживала у спірному житловому будинку з 2012 року по травень 2013 року та з 2014 року по 2020 рік, була зареєстрована за вищевказаною адресою. Після розлучення з сином позивачки ОСОБА_6 у 2020 році у неї виник конфлікт із позивачкою, після якого вона змушена була зібрати більшу частину своїх речей та переїхати. Вказує, що вона мала намір проживати та користуватися спірним будинком, однак ОСОБА_1 перешкоджала їй у цьому праві. Оскільки належних доказів на підтвердження факту її не проживання житловому будинку без поважних причин більше одного року матеріали справи не містять, як і факту, що вона втратила інтерес до спірного житла, а також враховуючи, що в неї відсутнє будь-яке інше житло, просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивачка ОСОБА_1 та її представниця ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердили обставини, викладені в позові, просили суд позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представниця ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти обставин, викладених у позові, просили суд відмовити у його задоволенні.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка кадастровий номер :01:005:0289 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВА №308675 та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №079854.

У вище вказаному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_3 (колишня невістка ОСОБА_1 ), ОСОБА_7 , ОСОБА_8 діти ОСОБА_3 .

Згідно акту обстеження факту не проживання за місцем реєстрації №449 від 28 червня 2022 року, виданого Глибоцькою селищною радою Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_3 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з серпня 2020 року по даний час.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності не належить жоден житловий будинок, де вона могла б зареєструвати своє місце проживання, що підтверджується Інформаційною довідкою № 118 від 25 вересня 2022 року.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Відповідно до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко врахувати правовідносини, які виникають між власником та колишніми членами його сім`ї.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У справі спір виник між позивачкою, яка є власницею житлового будинку, та відповідачкою, яка є її колишньою невісткою, з приводу користування останньою вказаним житлом. Відповідачка покинула житло у зв`язку з напруженими стосунками з позивачкою на ґрунті питання кровного споріднення її малолітньої доньки та сина позивачки. Судом також встановлено, що відповідачка на даний час є має статус внутрішньо переміщеної особи та не має будь якого іншого житла, окрім житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Надаючи оцінку співмірності позовних вимог ОСОБА_1 з правами відповідачки, зокрема співвідношенню позбавлення відповідачки єдиного для неї житла із певним обмеженням права власності позивачки у вигляді проживання ОСОБА_3 в її житловому будинку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Загальна площа спірного житла згідно реєстраційних документів складає 25,2 кв.м., на даний момент там ніхто не проживає, ОСОБА_1 в судовому засіданні вказала, що має інше житлове приміщення. Обґрунтовуючи свої вимоги в судовому засіданні, ОСОБА_1 пояснила суду, що її право порушене у зв`язку з неможливістю в повній мірі розпоряджатися своїм майном. Разом з тим, суду не було надано доказів того, що ОСОБА_1 має на меті здійснювати будь-які дії, що породжують правові наслідки, із вище вказаним спірним майном, а реєстрація відповідачки створює перешкоди цьому.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п.2 ч.1 ст.18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Відповідно до п.п.5 п. 50 постанови Кабінету Міністрів України №265 від 07 лютого 2022 року зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Відтак, чинним на сьогодні законодавством передбачено позасудовий порядок зняття з декларованого місця реєстрації особи за заявою власника такого майна, а тому ОСОБА_1 не позбавлена можливості задовольнити свої вимоги в позасудовому порядку.

З огляду на викладене, в даному конкретному випадку суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 49, 81, 89, 110, 141, 206, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 листопада 2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: