РІШЕННЯ

іменем України

17 листопада 2022 рокуСправа №451/100/19
Провадження № 2/451/32/22

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Мурин Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Радехові цивільну справу №451/100/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

установив:

22 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В позовній заяві зазначає, що відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №91152 від 27 лютого 2003 року, позивач є власником житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Витяг виданий на підставі договору дарування квартири від 4 лютого 2003 року.

Відповідачі по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в цій житловій квартирі були зареєстровані, як члени його сім`ї, а саме, як дружина і діти. Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 31 травня 2017 року шлюб між ним і відповідачем ОСОБА_2 було розірвано. Ще до розірвання шлюбу, а саме з серпня 2016 року відповідачі по справі залишили його і більше жодного дня не проживали в цій житловій квартирі, тобто уже більше двох років. До цього часу відповідачі по справі проживають у м. Львові на орендованій квартирі, але за якою адресою йому не відомо. На його неодноразові усні звернення до відповідачів з приводу зняття з реєстрації за вищезазначеною адресою вони жодним чином не реагують. Добровільно виписуватись не бажають. Позивач вважає, що грубо порушуються його права, як власника житлової квартири, позаяк той факт, що відповідачі по справі є зареєстрованими у належній йому на праві власності житловій квартирі, створює ряд незручностей і зайвих витрат. Він змушений оплачувати комунальні послуги з розрахунку зареєстрованих осіб в житловій квартирі, не може оформити субсидії, не може розпорядитися майном в своїх інтересах. Звідси, порушення його прав, як власника житлової квартири повинно бути усунено в судовому порядку.

Факт того, що відповідачі по справі не проживають тривалий період часу, а саме більше 2 років, тобто більше одного року без поважних причин в зазначеній житловій квартирі підтверджується актами встановлення фактичного проживання, складеними комісією Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області.

Просить постановити рішення, яким визнати відповідачів по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловою квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. Питання про стягнення судового збору позивачем не ставиться (т.1, а.с.4-6).

22 січня 2019 року автоматизованою системою документообігу суду Д-3 судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (т.1, а.с.26).

1 квітня 2019 року суддя постановила ухвалу про відкриття провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження (т.1, а.с.1-2).

31 жовтня 2019 року суд задовольнив клопотання представника відповідачів та ухвалив здійснювати судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження (т.1, а.с.58-59).

24 січня 2020 року відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначають, що позов заперечують, з огляду на такі обставини.

Вони, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . У спірну квартиру вони вселилися разом із позивачем 14.03.2003. Спірна квартира облаштована за спільні кошти подружжя, що у позовній заяві позивач замовчує. З моменту реєстрації та вселення в житло, вони як подружжя проживали спільно, користувались нарівні усіма правами та обов`язками щодо спірної квартири (оплата за комунальні послуги, ремонт та опікування станом житла). Правил співжиття ніхто із відповідачів ніколи не порушував, вони дбайливо ставились до квартири, в якій зареєстровані / проживають, використовували житло відповідно до цільового призначення. Позивач безпідставно та неодноразово створював конфлікти на особисто-побутовому ґрунті, періодично / постійно проживав з різними співмешканками, що в подальшому спричинило перешкоди у користування житлом. Вказані обставини були встановлені працівниками Радехівського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області, Служби у справах дітей Радехівської РДА Львівської області, Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області, а також особистими зверненнями дітей (заява ОСОБА_7 на адресу Лопатинської селищної ОТГ Радехівського району Львівської області від 12.12.2019). З огляду на незрозумілість своєї поведінки, позивач постійно ускладнює спільне проживання у квартирі.

Зазначають те, що в минулому у конфліктних ситуаціях з сусідами і позивачем вони не перебували, позаяк будь-яких підстав для цього не виникало. На теперішній час позивач вселив / прописав без їхнього відома третіх осіб (нову сім`ю), штучно створив неможливі умови для проживання у квартирі, постійно змінює вхідні замки, ключів до вхідних дверей нікому з них не дав, постійно висловлює незадоволення з різних дрібних питань, створює конфліктні ситуації. Таким чином, позовні вимоги та наведені підстави для позовних вимог є безпідставними, зокрема такими, що порушують надані Конституцією України особисті права та свободи.

В спірній квартирі є їхні особисті речі, де спочатку діти проживали та ночували. Посилання на встановлення фактичних обставин зі слів сусідів є неправомірним та абсолютно неприйнятним. Ніхто із сусідів (зокрема тих, які вказані в актах) не був присутнім у квартирі, відповідно кількість осіб, які там прописані та проживають їм не відомі. Усні пояснення, особисті думки, твердження не є належними доказами у судовому процесі. Зазначають, що всі акти складені протягом 8 місяців, в час коли вони там проживали, що суперечить ст. 405 ЦК України. Позовні вимоги, наведені підстави в їх обґрунтування, є безпідставними та такими, що порушують надані Конституцією їх особисті права, інтереси та свободи. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Це право є непорушним. Відповідно, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону. Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання та роз`яснень п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, так і для відмови у цьому.

Позивач покликається на факт їхнього проживання у місті Львові. Однак, про реальні причини таких подій мовчить, що свідчить про введення в оману суду. Враховуючи факт розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , фактичні обставини проживання окремо, спільні діти - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 постійно спілкуються з батьками, періодично бувають в гостях як в батька, так і в мами. Таким чином, абсолютно безпідставним є обґрунтування факту постійного проживання у місті Львові. Спільні діти, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , навчаються у місті Львові, що свідчить про об`єктивні потреби в орендуванні житла. Зауважує, що якщо квартира набута чоловіком / дружиною до реєстрації шлюбу, дружина / чоловік та дитина не матимуть права власності на неї, разом з тим, вони матимуть право користування квартирою, тобто право проживати у квартирі. Право володіти та розпоряджатися житлом залишається у чоловіка / дружини, як власника, але розпоряджатися житлом він може не порушуючи права дружини / чоловіка та дитини на проживання. Це означає, що здійснення будь-яких правочинів, предметом яких є нерухоме майно, повинно здійснюватися за попередньою письмовою згодою органів опіки та піклування.

Просять в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням - відмовити за безпідставністю позовних вимог (т.1, а.с.74-75 зворот).

24 січня 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом.

В позовній заяві зазначають, що згідно з рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 31.05.2017 у цивільній справі №451/320/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - позов задоволено. Рішення не оскаржувалось - набрало законної сили. Після розірвання шлюбу спільні діти сторін ( ОСОБА_7 , ОСОБА_4 залишились на повноцінному утримані/забезпечені мами ( ОСОБА_2 ). Враховуючи постійні скандали та сварки, створення негативних обставин та неприйнятних житлово-побутових умов проживання для ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (відповідачі за первісним позовом, позивачі за зустрічним позовом) із сторони ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом), постійно проживати в одній квартирі стало фізично неможливо. Враховуючи навчання у вищому навчальному закладі міста Львова дітей, вони тимчасово переїхали в інше житло. Однак, незважаючи на розірвання шлюбу між батьками та навчання у Львові ОСОБА_7 та ОСОБА_4 регулярно відвідували свого батька, робили відповідні спроби підтримувати спілкування ним. Крім того, як вбачається із первісної позовної заяви (сторінка 1) відповідач погоджується із фактом вселення в спірну квартиру разом з позивачами на рівних правах.

Таким чином, в них наявні конституційні права на житло, зокрема користування та володіння ним, в чому відповідач їх свідомо обмежує. Позивачі ( ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 ) постійно зареєстровані у спірній квартирі з 14.03.2003 після реєстрації права власності відповідачем, які і було попередньо погоджено між сторонами. Станом на цей час, з квартири не виписувались, позаяк іншого житла не мають. Варто зазначити те, що у спірній квартирі вони проживали тривалий час, до моменту зміни ключів від вхідних дверей відповідачем.

Враховуючи вказані обставини, просять ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 в даний час ОСОБА_8 ) не чинити перешкоди ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 в користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.83-84 зворот).

4 березня 2021 року суд постановив ухвалу підготовчого засідання, відповідно до якої закрив підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом та призначити справу до судового розгляду (т.1, а.с.187).

Ухвалою судового засідання від 23 березня 2022 року суд зупинив провадження у справі №451/100/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом до набрання законної сили судовим рішенням за наслідками розгляду апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Микитюка Степана Михайловича на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 19 травня 2021 року по справі №451/909/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ (т.1, а.с.244-246).

7 вересня 2022 року суд поновив провадження у справі №451/100/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом (т.2, а.с.25-26).

7 листопада 2022 року від представника відповідачів (позивачів за зустрічним позовом) надійшла заява про часткове визнання позову та відмову від зустрічного позову. В заяві представник відповідачів зазначає, що причиною не проживання дітей позивача у належній йому квартирі стало розірвання шлюбу батьків і відсутність взаєморозуміння з позивачем, що свідчить про наявність поважних причин для не проживання дітей (відповідачів) у квартирі. З покликанням на статті 43 ,49 ЦПК України, представник відповідачів повідомив про визнання відповідачем ОСОБА_2 колишньою дружиною позивача ОСОБА_1 . Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , як діти позивача ОСОБА_1 позов заперечують, оскільки зареєстровані у квартирі як члени сім`ї позивача. Позивач є власником квартири, у якій зареєстровані дочки позивача та відповідачки. Після розірвання шлюбу діти у квартирі не проживають, а проживають окремо в іншій квартирі, що не належить їм на праві власності. З покликанням на статтю 156 ЖК УРСР, представник відповідачів стверджує, що факт проживання дитини за місцем проживання матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є.

Таким чином, просять суд: - прийняти заяву відповідача ОСОБА_2 про визнання позову ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою по АДРЕСА_1 ; - прийняти відмову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 від зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні квартирою по АДРЕСА_1 . У зв`язку з регулярними повідомленнями про повітряні тривоги просили розгляд справи проводити без присутності відповідачів та представника відповідачів (т.2 а.с.33-33 зворот).

17 листопада 2022 року суд постановив ухвалу, відповідно до якої прийняв відмову ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 від позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом, а провадження по справі №451/100/19 в частині позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом закрив ( а.с.39-42).

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, просив позовні вимоги задовольнити (т.2 а.с.38).

Представник відповідачів просив розгляд справи проводити без присутності відповідачів та представника відповідачів (т.2 а.с.33-33 зворот).

Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає до часткового задоволення.

Згідно зі статтями 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не має для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Зміст статті 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім`ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується копією Договору дарування квартири, серії ВАЕ №086924 від 04.02.2003, та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серії ВАА №094082 від 27.02.2003 (т.1, а.с.9, 10).

В згаданому житловому будинку зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (позивач), ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (дружина позивача), ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (син позивача), ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (дочка позивача), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (колишня дружина позивача), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (дочка позивача), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (дочка позивача). Зазначене підтверджують такі документи: копія довідки №1187, виданої виконкомом Лопатинської селищної ради 14.10.2018; копія Будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1 ; відповідь на адвокатський запит від 10 квітня 2019 року №314, копія відповіді на адвокатський запит від 11 листопада 2019 року №841 (т.1, а.с.15, 19-22, а.с.44, 78, 79, 86-88 зворот, 91, 92, 98-102, 105-106).

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 31 травня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний (т.1, а.с.11-11 зворот).

Вказане також підтверджується актами комісійної перевірки №1821 від 23.10.2017, №469 від 12.04.2018, №991 від 01.10.2018, №199 від 13.02.2020, №03 від 20.01.2021, складеними комісією Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області, та довідкою №1821 від 23.10.2017 року, а також копією довідки №1187, виданої виконкомом Лопатинської селищної ради 14.10.2018 (т. 1, а.с.15, 16, 17, 18, 178, 179, 180, 181).

Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Згідно зі статтею 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом (житлові права охороняються законом), за винятком випадків, коли житло використовується всупереч його призначенню або з порушенням прав мешканців.

Норми статті 163 ЖК України регламентують, що у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом частини 1 статті 156 Житлового кодексу України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини 4 статті 156 Житлового кодексу України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно із частиною 2 статті 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Суд також враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; пункт 29).

Приймаючи до уваги вищенаведене, ті обставини, що відповідач ОСОБА_2 більше встановленого статтею 405 ЦК України строку квартирою АДРЕСА_1 не користується, не є членом сім`ї власника квартири, а також визнала позовні вимоги, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги необхідно задовольнити та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщення.

З урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання дітей відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, молодша з яких, на момент звернення позивача з позовом до суду була неповнолітньою, не підлягають до задоволення.

Що стосується позовної вимоги позивача в частині «без надання іншого житлового приміщення», то така, на думку суду, є безпідставною, позаяк відповідачі у вказаній квартирі не проживають та позивачем не ставиться питання про їх виселення.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Враховуючи клопотання позивача, суд не розподіляє судові витрати (т.1, а.с.4-6).

Керуючись ст. 9, 64, 156, 163 ЖК України, ст. 16, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.12, 13, 81, 89, 141, 206, 258-259, 263-265, 273, 279 , 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловою квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяСеменишин О. З.

Рішення суду виготовлено в нарадчій кімнаті 17 листопада 2022 року.