Справа № 759/5779/17 Головуючий в суді І інстанції П'ятничук І.В.
Провадження № 22-ц/824/4070/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

17 травня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 09 квітня 2013 року між ним та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір на строк до 30 квітня 2014 року, та в силу приписів ст.39-1 КЗпП України був продовжений на невизначений термін.

Відповідно до п.2 Договору визначено, що працівник зобов`язаний виконувати дві функції: менеджера в оптовій торгівлі та продаж сувенірної продукції.

Вказував, що під час виконання трудових обов`язків за вказаним договором ОСОБА_1 отримав товар на загальну суму 70 740,50 грн., однак відповідач ні вказаний товар ні грошові кошти, отримані від його реалізації, не повернув.

В подальшому, у зв`язку з неналежним виконанням трудових зобов`язань, відповідача було звільнено з посади менеджера, але станом на час звернення до суду з позовом позивач так і не отримав від відповідача ввірений йому товар.

На підставі викладеного, просив суд стягнути з відповідача на його користь шкоду в розмірі 70 740, 50 грн., та судовий збір в розмірі 707,40 грн.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року позов задоволено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що судом першої інстанції не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме те, що під час виконання трудових обов`язків він не був матеріально відповідальним за майно, що йому передавалось, договору про повну матеріальну відповідальність між сторонами не укладалось, жодних листів від ФОП ОСОБА_2 про повернення майна він не отримував.

Від ФОП ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.130 КЗпП України, працiвники несуть матерiальну вiдповiдальнiсть за шкоду, заподiяну пiдприємству, установi, органiзацiї внаслiдок порушення покладених на них трудових обов`язкiв. Враховуючи надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 квітня 2013 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір на строк до 30 квітня 2014 року та в силу приписів ст.39-1 КЗпП України був продовжений на невизначений строк.

Відповідно до п.2 Договору визначено, що працівник зобов`язаний виконувати дві функції: менеджера в оптовій торгівлі та продаж сувенірної продукції.

Під час виконання трудових обов`язків за вказаним договором ОСОБА_1 отримав товар на загальну суму 70 740,50 грн., що підтверджуються накладними: №1832 від 09.11.2016 р. на суму 11 820,00 грн., №1805 від 04.11.2016 р. на суму 15208,00 грн., №1741 від 28.10.2016 р. на суму 9559,00 грн., №1685 від 25.10.2016 р. на суму 24 169,00 грн., №1609 від 14.10.2016 р. на суму 9 984,50 грн. (а.с.20-26).

Видачу ОСОБА_1 товару зі складу здійснював ОСОБА_3 - особа, яка перебуває в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , на підставі наказу про прийняття на роботу (а.с.27).

Відповідно до листа від 23 грудня 2016 року ОСОБА_1 було зобов`язано надати письмові пояснення щодо відсутності на роботі, починаючи з 12 грудня 2016 року та поставлено до відома про те, що йому необхідно, терміново повернути передане йому майно або грошові кошти отримані від його реалізації (а.с.28).

Відповідно до акта №34 від 30 січня 2017 року зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на своєму робочому місці протягом усього робочого дня (а.с.30).

Наказом від 31 січня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з посади менеджера з оптової торгівлі, у зв`язку з прогулом без поважних причин з 10 січня 2017 року по 31 січня 2017 року (а.с.32).

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.130 КЗпП України передбачено матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладанні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантується шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (вимоги ч. 2 ст. 130 КЗпП України).

Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки повної матеріальної відповідальності визначені ст. 134 КЗпП України.

В п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України зазначено, що на працівника може бути покладена повна матеріальна відповідальність за завдану шкоду у випадку, якщо між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік №447/24), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року №146/06/186-88, зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад, і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.

Відповідно до п. п. 4, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Посада менеджера з оптової торгівлі не входить до Переліку №447/24 і такі трудові функції не передбачають таких дій як забезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а тому відповідач не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, і такий договір між сторонами у даній справі не укладався.

Таким чином, відсутні правові підстави для повної матеріальної відповідальності відповідача.

Разом з тим, стаття 130 КЗпП України, на яку послався суд першої інстанції, задовольняючи позов в повному обсязі, передбачає матеріальну відповідальність у межах середнього місячного заробітку і не містить випадків повної матеріальної відповідальності.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст. 130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд, дійшовши висновку про стягнення з ОСОБА_1 шкоди у розмірі 70 740, 50 грн., не врахував, що відповідач не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, і що такий договір між сторонами у справі не укладався.

Крім того, місцевий суд дійшов неправильного висновку про доведеність вимог позивача, позаяк позивач не довів належними та допустимими доказами наявність підстав і умов матеріальної відповідальності працівника, а саме в чому конкретно полягає шкода, заподіяна працедавцю, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача заподіяна шкода, взагалі не надав докази щодо вини відповідача в заподіянні шкоди, як і причинного зв`язку між протиправною поведінкою, винною дією чи бездіяльністю і шкодою, яка настала.

Вказане узгоджується з аналогічною правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №522/4619/16-ц.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з неповним додержанням норм матеріального права, тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку із скасуванням судового рішення і задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, апеляційний суд покладає на позивача витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1061 (тисячу шістдесят одну) грн. 10 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді: