Житомирський апеляційний суд
Справа №274/237/21 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 63 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/237/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , законним представником якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , законним представником якої є ОСОБА_2 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 серпня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Хуторної І.Ю. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив усунути перешкоди в користуванні його житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання такими, що втратила право користування житловим приміщенням - ОСОБА_2 , 1967 р.н., ОСОБА_3 , 1986 р.н., ОСОБА_7 , 2004 р.н., ОСОБА_5 , 1988 р.н., ОСОБА_5 , 1988 р.н., ОСОБА_6 , 2006 р.н.

В обґрунтування позову вказав, що він є відповідальним нймачем квартири АДРЕСА_1 , в якій разом із ним зареєстровані, але не проживають його сестра ОСОБА_2 , її діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , а також онук сестри: ОСОБА_6 ( син ОСОБА_4 ).

Зазначив, що разом із ним у квартирі проживають без реєстрації його дружина ОСОБА_8 та діти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Відповідачі не проживають за адресою реєстрації більше 10 років, зокрема, ОСОБА_3 , 1986 р.н. не проживає за адресою своєї реєстрації більше 10 років і на даний час працює таксистом в м. Києві. Його місце проживання на даний час йому невідоме.

ОСОБА_4 , 1988 р.н., разом зі своїм сином ОСОБА_11 2006 р.н., також не проживає за вказаною адресою більше десяти років, оскільки мешкає зі своїм сином та чоловіком - військовослужбовцем в АДРЕСА_2 .

ОСОБА_5 також більше 10 років не проживає за місцем своєї реєстрації і адреса проживання йому не відома.

Його сестра, ОСОБА_2 , 1967 р.н., а також її молодша дочка - ОСОБА_7 , 2004 р. н., починаючи з 02 грудня 2019 року добровільно залишили місце свого проживання за їх реєстрацією та тепер проживають за невідомою йому адресою.

Позивач вказав, що з метою встановлення факту непроживання відповідачів за адресою їх реєстрації він звернувся в Бердичівське МКВЖРЕП №7 із заявою про комісійне обстеження житла та складенння відповідного акта, проте отримав відмову у зв`язку із наявністю заяви ОСОБА_2 , в якій висловлені заперечення щодо зняття із реєстрації за вказаною адресою у зв`язку із непроживанням у квартирі не з власної волі.

Зазаначив, що реєстрація відповідачів у квартирі, де він є відповідальним наймачем, позбавляє його права на отримання субсидії, передбаченої законом соціальної допомоги для малозабезпечених осіб та позбавляє його права зареєструвати у спірному житлі членів його сім`ї, оскільки на це потрібна згода усіх зареєстрованих осіб. Добровільно знятися з реєстрації за вищевказаною адресою ОСОБА_2 та члени її сім`ї відмовляються в категоричній формі, заявляючи, що не допустять цього ні за яких обставин. Виходячи із наведеного, посилаючисьна положення ст. 72 ЖК України, просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 серпня 2022 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_3 . У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання такими, що втратили право на користування житлом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині незадоволених вимог та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів позовної заяви та незгоди із оцінкою та висновками суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 - ОСОБА_12 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що аргументи апеляційної скарги є аналогічними мотивам позовної заяви, які були досліджені судом першої інстанції і їм надана належна правова оцінка при ухваленні рішення. Зазначає, що ОСОБА_5 не має у власності іншого житла, у спірній квартирі народилася та проживала тривалий час, перебуває на черзі осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Крім того вказує, що ОСОБА_5 не втратила інтересу до житла.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_13 доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Надали пояснення щодо фактичних обставин справи.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка є також законним представником ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_12 , ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги категорично заперечили, надали пояснення аналогічні викладеному у рішенні суду.

Інші учасники справи до апеляційного суду не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та перебуває у комунальній власності (а.с. 55).

Згідно рішення виконкому Бердичівської міської ради від 20.07.2016 № 319 ОСОБА_1 ( склад сім`ї 8 осіб) надано дозвіл на переоформлення особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 29,9 кв.м. у зв`язку із смертю батька ОСОБА_14 (а.с. 10).

Відповідно до довідки МК ВЖРЕП № 7 від 13.12.2020 № 2589 у квартирі АДРЕСА_1 квартиронаймачем є ОСОБА_1 , разом із ним зареєстровані та проживають: сестра - ОСОБА_2 , 1967 р.н., племінниця - ОСОБА_7 , 2004 р.н., племінник - ОСОБА_3 , 1986 р.н., племінниця - ОСОБА_4 , 1988 р.н., правнук - ОСОБА_6 , 2006 р.н., племінник ОСОБА_5 , 1988 р.н., що також підтверджується копією акта МК ВЖРЕП № 7 обстеження житлових умов від 15.02.2021 (а.с. 14, 53). Місцевий суд вказав, що зазначення ОСОБА_6 , 2006 р.н., правнуком ОСОБА_1 є очевидною опискою, оскільки ОСОБА_6 є внуком сестри ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Із довідки виконкому Бердичівської міської ради від 16.04.2021 вбачається, що ОСОБА_2 та члени її сім`ї: син ОСОБА_3 , 1986 р.н., дочка ОСОБА_4 , 1988 р.н., син ОСОБА_5 , 1988 р.н. перебувають на квартирному обліку із 18.10.1989 року у загальній та першочерговій черзі (а.с. 99).

Відповідно до висновку від 25.03.2021 № 02-16/700 орган опіки та піклування - виконавчий комітет Бердичівської міської ради вважає недоцільним визнання ОСОБА_7 , 2004 р.н. та ОСОБА_6 , 2006 р.н. такими, що втратили право на користування житлом- квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 67-68).

Посилаючись на те, що відповідачі не проживають у спірному житлі, а тому втратили право користування ним на підставі положень ст. ст. 71, 72 ЖК України, позивач просив задовольнити його вимоги.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначив, що поважність причин непроживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у спірній квартирі, на які вони посилалися під час розгляду справи, позивачем не спростовано, належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідачів у спірному житлі саме без поважних причин матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи позивачем не доведено, як не доведено і обставин, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла, а тому дійшов висновку, що відповідачі ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 із поважних причини не проживають у спірній квартирі понад 6 місяців та підстав для визнання їх такими, що втратили право на користування житлом відсутні. Суд також відмовив у позові до ОСОБА_4 , вважаючи, що позбавлення її права на проживання у спірному житлі буде непропорційним втручанням в її особисті права на порушуватиме її гарантоване ст. 47 Конституцією України право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Разом із тим, суд вказав, що позивачем доведено, що відповідач ОСОБА_19 без поважних причин не проживає у житлі понад 10 років. Крім того, відповідач ОСОБА_19 жодного разу не прибув до суду, не направив до суду заперечень проти позову. Отже ОСОБА_19 втратив інтерес до житла, із пояснень свідків його / ОСОБА_5 / сім`ї надано для проживання кімнату в гуртожитку. Таким чином, суд частково задовольнив позов та визнав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_3 . В решті позовних вимог відмовив.

Рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині задоволених позовних вимог, а тому апеляційним судом не переглядається.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно з ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку.

У відповідності до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, згідно вимог статтей 71, 72 ЖК Української РСР є підстави вважати, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16.

Предметом доказування у цій справі, з урахуванням змісту позовних вимог є непроживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 без поважних причин понад 6 місяців в спірній квартирі.

При вирішення спору, суд першої інстанції обгрунтовано застосував до спірних правовідносин Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права.

Так, відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, на яку обгрунтовано посилався суд першої інстанції, сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У зазначеній справі судом першої інстанції встановлено, що у спірній квартирі, яка була надана в користування батькам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання проживала та зареєстрована майже усе своє життя, разом із дітьми та онуком, іншого житла у своїй власності ОСОБА_2 не має та перебуває на черзі на поліпшення житлових умов, що не заперечується сторонами і доводиться матеріалами справи. ОСОБА_2 вибула із спірної квартири разом із своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_7 у 2019 році.

Встановлено, що ОСОБА_1 вселився в житло 2018 році разом із дружиною та двома дітьми, які проживають із ним у спірній квартирі без реєстрації.

Позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі зазначав, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 разом із своїм сином ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , проживали у належній його та відповідачки ОСОБА_2 батькам квартирі та в установленому законом порядку за їх згодою були зареєстровані у ній з самого народження.

Підставою позову позивач вказував те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 добровільно залишили спірне житло, ОСОБА_5 разом із своїм сином ОСОБА_6 не проживають у спірному житлі більше 10 років, оскільки виїхали на постійне місце проживання до чоловіка ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 також не проживає бульше 10 років, оскільки працює у м.Києві.

Разом із тим, із заяви ОСОБА_2 від 12.11.2020, адресованої МК ВЖРЕП № 7 встановлено, що вона просила не вчиняти будь-яких дій щодо зняття із реєстрації місця проживання її та її дітей ОСОБА_7 , 2004 р.н., ОСОБА_3 , 1986 р.н., ОСОБА_4 , 1988 р.н., ОСОБА_5 , 1988 р.н. та онука ОСОБА_6 , 2006 р.н. Вказала, що її брат ОСОБА_1 її разом із дітьми вигнав із квартир, змінив замок та вони вимушені проживати по АДРЕСА_4 (а.с. 55).

Крім того, ОСОБА_2 неодноразово зверталася до правоохоронних органів щодо неправомірних дій ОСОБА_1 .

Із довідки про результати розгляду заяви ОСОБА_2 вбачається, що 16.11.2020 вона звернулася до Бердичівського РВП з приводу неправомірної поведінки ОСОБА_1 , який не дає їй проживати у квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 в ході перевірки пояснювала, що ОСОБА_1 вигнав її із квартири 24.06.2020 та не дає змоги там проживати. У квартирі знаходяться її речі та ОСОБА_20 погрожує їх викинути. ОСОБА_1 пояснював, що в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 має власну кімнату, яку зачиняє на замок. ОСОБА_2 у квартирі зареєстрована, проте не проживає та не сплачує комунальних послуг. Про стягнення із неї боргу за комунальні послуги він буде звертатися до суду (а.с. 118, зворот).

Із довідки про результати розгляду заяви ОСОБА_2 від 03.12.2020 щодо неправомірних дій ОСОБА_1 вбачається, що 03.12.2020 вона звернулася до Бердичівського РВП із заявою, в які просила прийняти міри до ОСОБА_1 , який перешкоджає її у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 в ході перевірки пояснювала, що ОСОБА_1 не дає їй ввійти до квартири. ОСОБА_1 , в телефонній розмові пояснив, що він є інвалідом, ОСОБА_2 із квартири не виганяв, а вона сама пішла проживати до співмешканця. Змінив замки у квартирі, оскільки син ОСОБА_2 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив сварку та вибив двері (а.с. 119, зворот).

Крім того, із показів допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , вбачається, що між сторонами були постійні побутові конфлікти та сварки з приводу житла, які виникли після смерті батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Свідки вказали, що ОСОБА_1 замінив замки до вхідних дверей у 2020 році, в квартиру постійно приходили ОСОБА_2 разом із дочкою ОСОБА_26 і ОСОБА_3 , проте позивач не впускав їх у житло. Зокрема, свідок ОСОБА_25 вказала, що безпосередньо бачила як ОСОБА_27 виганяв із квартири ОСОБА_28 та вчинив сварку.

Таким чином, матеріалами справи доводиться, що між сторонами виникли неприязні відносини, а відповідачі не проживають у спірному житлі не з власної волі, так як позивач змінив замки від вхідних дверей і чинить перешкоди у доступі до житла, де знаходяться речі відповідачів, що і сам позивач не заперечує. Доказів того, що позивач передав ключі від квартири відповідачам в матеріалах справи відсутні. Таким чином, будь-яких поважних причин тривалого, більше шести місяців непроживання у квартирі відповідачів судом не встановлено.

Виходячи із наведеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі обумовлено наявністю конфліктів між ОСОБА_29 та нею щодо порядку користування житлом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_15 не втратила інтересу до житла, із якого вибула не із власної волі. Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 має в квартирі в користуванні власну кімнату, де знаходяться її особисті речі та речі дочки ОСОБА_30 і сина ОСОБА_31 , яка зачинена на замок. Вказану обставину не заперечує і не спростовує і сам позивач.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_17 проживав періодично у спірному в житлі до 2020 року. ОСОБА_1 у суді першої інстанції підтвердив, що ОСОБА_17 не має ключа від спірної квартири, після залишення житла ОСОБА_32 проживав у квартирі ще кілька місяців, намагався вселитися в квартиру в кінці 2020 року, проте він (позивач) його не впустив.

Відтак, доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_17 залишив житло добровільно та не проживає у спірній квартирі понад 6 місяців без поважних причин є безпідставними та недоведеними з огляду на відсутність належних доказів на підтвердження вказаних обставин в розумінні положень ст. 79-81 ЦПК України.

Колегія суддів ставиться критично до показів ОСОБА_1 та його дружини як свідків про добровільне залишення житла ОСОБА_33 навесні 2020 року, оскільки вважає вказаних осіб зацікавленими. Інших доказів на підтвердженя добровільного залишення спірного житла ОСОБА_33 матеріали справи не містять, а тому і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині не заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання в частині позовних вимог до ОСОБА_5 , суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_34 не має у власності іншого житла, у спірній квартирі вона народилася, проживала тривалий час та зареєстрована, перебуває на черзі осіб які потребують поліпшення житлових умов, періодично навідується до квартири, проте не має доступу до неї, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні цих вимог. Крім того, позивачем не доведено, що ОСОБА_34 має у власності житло для проживання, а тому позбавлення її права на проживання у спірному житлі буде непропорційним втручанням в її особисті права на порушуватиме її гарантоване ст. 47 Конституцією України право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

За встановлених судом обставин, колегія суддів констатує, що ОСОБА_5 , хоча і проживає разом із чоловіком та дітьми за іншою адресою, проте до спірного житла не втратила інтересу.

Також за змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Виходячи із наведеного, колегія суддів зазначає, що неповнолітня ОСОБА_16 (на час подачі позову), як і і її мати ОСОБА_15 , так і неповнолітній ОСОБА_18 , який проживає із своєю матір`ю ОСОБА_35 , не мали можливості проживати у спірній квартирі, оскільки, будучи неповнолітніми, та не маючи повного обсягу прав, залишили житло разом із своїми батьками, що свідчить про поважгість причин їх відсутності у спірному житлі понад 6 місяців, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині з огляду на рекомендації органу опіки та піклування, що викладені у його висновку про відсутність підстав для визнання дітей такими, що втратили право на користування житлом.

Колегія суддів зазначає, що тривале непроживання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 разом із їх неповнолітніми дітьми ОСОБА_26 та ОСОБА_36 було зумовлене поважними причинами, оскільки діти не мають власного житла і не можуть самостійно обирати місце проживання. Доводи позивача про проживання дітей за іншою адресою з батьками не спростовують висновків суду, оскільки і матері дітей не мають власного житла. З цього випливає, що дитина не може вважатися такою, що забезпечена іншим житлом і через це втратила право на проживання у спірній квартирі, в якій вона набула права на житло з народження. Права дитини захищено положеннями Закону України «Про охорону дитинства».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про поважність причин непроживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 у спірній квартирі, на які вони посилалися під час розгляду справи, позивачем не спростовано, належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідачів у спірному житлі саме без поважних причин матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи позивачем не доведено, як не доведено і обставин, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла.

Отже суд вважає, що відповідачі ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_34 та ОСОБА_18 із поважних причини не проживають у спірній квартирі понад 6 місяців та підстав для визнання їх такими, що втратили право на користування житлом відсутні.

Підстави для визнання відповідачів, які в установленому законом порядку зареєстрували у спірному житлі своє місце проживання, такими, що втратили право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів встановив, що позивач не довів факт відсутності відповідачів у спірному житлі понад 6 місяців без поважних причин, у зв`язку з чим правильно відмовив у позові про визнання відповідачів такими, що втратила право користування цим жилим приміщенням.

Підстави для визнання відповідачів, які в установленому законом порядку зареєстрували у спірному житлі своє місце проживання, такою, що втратили право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги немає, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374, 375,381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 серпня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.11.2022.

Головуючий Судді