Справа №339/249/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

17 листопада 2022 року

Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Скригун В.В.

при секретарі Ганчар Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користуванням житлом,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником житлового будинку за вищевказаною адресою. Будинок їй належить на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2012 року, а отже є її особистою приватною власністю.

Відповідно до договору найму житлового приміщення від 15 серпня 2014 року позивач надала в оренду відповідачу одну житлову кімнату площею 12 м.кв. Після укладення договору найму позивач прописала відповідача у її будинку, терміном до 15 серпня 2019 року, після чого останній виселився з будинку і більше в ньому не проживає.

Отже, ОСОБА_2 добровільно, без примусу забрав із будинку позивача особисті речі та одяг і виселився. Відповідач не сплачує комунальні послуги, не здійснює догляд, не проводить ремонтних робіт у будинку, що свідчить про втрату інтересу до житла та відсутність в помешканні понад визначені законом строки без поважних причин.

Тобто, відповідач уже більше року не проживає у будинку позивача, і добровільно не знімається з реєстрації, тому вважає, що останній втратив право на житло у будинку по АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 02 вересня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, задоволено клопотання про виклик свідків. Будь-яких інших процесуальних дій не проводилося.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вказавши, що відповідач після закінчення договору найму з 15 серпня 2019 року виселився з будинку і більше в ньому не проживає.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать оголошення на сайті Судової влади. Причину своєї неявки суду не повідомив, у встановлений судом строк відзиву на позов не подав. Оскільки судочинство здійснюється на засадах змагальності, неявка до суду, незалежно від причин, вказує на те, що відповідач фактично відмовився надавати докази на захист своїх прав у суді. В зв`язку із чим, суд розглядає справу за наявних у справі доказів у його відсутності, оскільки, в справі є достатньо матеріалів та доказів для розгляду спору та постановлення рішення у відповідності до ст. 280 ЦПК України.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Оскільки відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказали, що відповідач з серпня 2019 року не проживає у будинку позивача, добровільно залишивши домоволодіння, забравши свої речі та виїхав.

Суд, вислухавши вступне слово позивача, пояснення свідків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У відповідності до положень статті 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником житлового будинку, в якому зареєстрований відповідач і який з серпня 2019 року по місцю реєстрації не проживає, тому через формальну реєстрацію відповідача в її житловому будинку, порушуються її законні права на користування та розпорядження власним будинком.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2012 року позивач є одноосібним власником житлового будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку згідно копії будинкової книги зареєстровані на проживання: ОСОБА_1 позивач та ОСОБА_2 відповідач.

Відповідно до договору найму житлового приміщення від 15 серпня 2014 року позивач надала в оренду відповідачу одну житлову кімнату площею 12 м.кв. Після укладення договору найму позивач прописала відповідача у її будинку, терміном до 15 серпня 2019 року, після чого останній виселився з будинку і більше в ньому не проживає. Також зобов`язався після закінчення терміну договору здати кімнату в справному вигляді.

Судом встановлено, що рішенням Болехівського міського суду від 07 вересня 2021 року шлюб, який був укладений 28 липня 2015 року між сторонами розірвано.

Приймаючи до уваги виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та надані з її боку докази суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Главою 6 Житлового кодексу України та Цивільним кодексом України.

Так за приписами ч.1 ст. 810 ЦК за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (ч.1 ст.811 ЦК України ).

Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (ч.1 ст.812 ЦК України).

Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років (ч.1 ст.82 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Аналогічний порядок, строк та умови укладання договору щодо найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові врегульовані також статями 158-160, 162,168 ЖК України.

Так, у відповідність до ст.169 ЖК у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Отже, аналіз зазначених вище норми права вказує на те, що право користування наймача житловим приміщення, яке перебуває у його користуванні за договором оренди, цілком залежить від дій самого договору оренди. З припиненням дії договору оренди у наймача припиняються будь-які права на житлове приміщення, у тому числі і право користування.

На підтвердження факту не проживання відповідача за зазначеною адресою позивачем до матеріалів справи надано акт обстеження побутових умов, в якому зафіксовано факт відсутності відповідача по місцю реєстрації без поважних причин з 20 січня 2020 року.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно положень ст. 6 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» фізичні особи зобов`язані зареєструвати своє місце проживання.

Так, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2, якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на житлову площу.

З урахуванням вищенаведеного, факт реєстрації відповідача у будинку, який належить на праві власності позивачу порушує право її на володіння та користування своїм майном. Зазначені обставини перешкоджають позивачу реалізувати свої права, що є неприпустимо відповідно до вищенаведеної практики ЄСПЛ.

Також, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Зазначені правові позиції з урахуванням абсолютного та виключного права власника щодо розпорядження своїм майном викладені в постанові Верховного суду від 14 березня 2018 року по справі № 640/20382/15-ц.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 417 ЦПК кодексу України (далі - ЦПК України) вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання відповідача таким, що втратили право користування житловим приміщенням.

Отже, враховуючи, що відповідач не проживає у зазначеному будинку більше одного року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд не погоджується з твердженням позивача, викладеним в позовній заяві про те, що до спірних правовідносин застосовуються положення ст.71, 72 ЖК УРСР, оскільки вказаними нормами регулюються правовідносини, що виникають через користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду стосовно наймачів жилого приміщення, які його займають за договором найму на підставі ордера.

Нормами цієї глави не передбачено підстав для визнання громадян такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в будинку, що належить особі на праві приватної власності.

Вказані відносини, з приводу яких і виник даний спір, врегульовані ст. 405 ЦК України.

Статтею 141 ЦПК України, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача.

Враховуючи те, що позивач є інвалідом 2-ї групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення, а тому звільнена від сплати судового збору, позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд приходить до висновку, що з відповідачі на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263 - 265, 272, 280 - 284 ЦПК України, суд

У х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користуванням житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 992,40 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, зазначених вище, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 18 листопада 2022 року.

Суддя Скригун В. В.