ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5482/22 Справа № 185/986/21 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення від 19 травня 2022 року та на додаткове рішення від 13 червня 2022 року Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Микола Васильович про визнання недійсним договору дарування квартири,-

В С Т А Н О В И Л А:

11 лютого 2021 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Микола Васильович про визнання недійсним договору дарування квартири.

Предметом позову є договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 18 лютого 2020 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщиком Миколою Васильовичем за реєстровим номером 105.

Позивач посилається на те, що з ОСОБА_3 на його користь рішенням суду стягнуто суму боргу за договором позики у загальному розмірі 632 118 грн 69 коп, оспорюваний правочин вчинений з метою уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_3 як боржника.

23 червня 2021 року надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Микола Васильович про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позивач посилається на те, договір дарування є фіктивним, укладеним ОСОБА_3 з метою уникнення звернення стягнення на його майно як боржника, і просить:

-визнати недійсним договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 18 лютого 2020 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщиком М.В. за реєстровим номером 105,

-припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2022 року задоволено повністю позов ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 18 лютого 2020 року приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщиком М.В. за реєстровим номером 105.

Припинено право власності ОСОБА_4 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 12 лютого 2021 року шляхом встановлення заборони ОСОБА_4 вчиняти дії щодо нерухомого майна квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 124.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1362 (тисяча триста шістдесят дві) грн.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року доповнено рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2022 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Микола Васильович про визнання недійсним договору дарування квартири та стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Не погодившись із рішенням суду та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду незаконне необґрунтоване, винесеним без врахування положень ст.. 388 ЦК України, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та хвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до неї.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на відповідні обставини, які не довів належними та допустимими доказами, при цьому посилався на те, що між її чоловіком ОСОБА_3 , який розуміючи наслідки стягнення боргу, діючи недобросовісно та зловживаючи правом та ОСОБА_4 було укладено договір дарування спірної квартири задля уникнення виконання зобов`язання зі сплати боргу. На підтвердження даної обставини ОСОБА_2 не надав жодного доказу, не довів наявності у сторін оспорюваного правочину умислу та інших доказів його недійсності внаслідок фіктивності, тобто не виконав своїх процесуальних обов`язків доведення позовних вимог. При цьому сторони визнаного недійсним договору дарування добросовісно та належним чином виконали його умови. Окрім цього, станом на момент укладення спірної угоди договору дарування майно не було арештоване, позивач не ставив питання про його опис та арешт, нотаріус пересвідчився у законності угоди, перевірив можливість її укладення сторонами та відповідно посвідчив її.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що спірний договір (договір дарування квартири) є безвідплатним за змістом ст.. 388 ЦК України не встановлено заборони витребування майна від добросовісного набувача за таким договором. Також сам факт відсутності накладеного арешту на квартиру, на момент укладення відповідачами оспорюваного договору дарування, не може свідчити про його законність та відсутність підстав передбачених законодавством для визнання його недійсним, а тим паче не спростовує той факт, що дії відповідача ОСОБА_3 під час укладення договору дарування квартири були спрямовані на фіктивний перехід права власності на це майно до ОСОБА_4 з метою приховати нерухоме майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вказаним вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року у справі № 185/2918/19 частково задоволено позов ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 634 722 грн 17 коп, судові витрати у розмірі 8125 грн 75 коп.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року залишено без змін (а.с.6-9).

Постановою Верховного Суду від 27 серпня 2020 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року змінено, зменшено загальний розмір стягнутої з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики до 632 118 грн 69 коп, зменшено розмір судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 до 1770 грн (а.с.10-16).

08 грудня 2020 року державним виконавцем Павлоградського міськрайонного відділу ДВС відкрито виконавче провадження ВП № 63839980 з примусового виконання виконавчого листа № 185/2918/19, виданого 02 грудня 2020 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 632 118 грн 69 коп, судових витрат у розмірі 1770 грн, а всього 633 888 грн 69 коп (а.с.17).

За інформацією Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 10 лютого 2021 року № 34/11333, протягом примусового виконання виконавчого листа № 185/2918/19, виданого 02 грудня 2020 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, загальний розмір грошових коштів, які були утримані з ОСОБА_3 та перераховані ОСОБА_2 , складає 1349 грн 14 коп (а.с.18).

Приватним нотаріусом Іщиком М.В. надані копії матеріалів нотаріальної справи стосовно посвідчення договору дарування квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с.52-72).

Матеріалами нотаріальної справи підтверджується, що 18 лютого 2020 року був укладений спірний договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_3 безоплатно передав у власність своєї матері ОСОБА_4 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Дружина дарувальника ОСОБА_1 надала згоду на укладення договору дарування квартири, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На день укладення оспорюваного договору у провадженні суду перебувала цивільна справа № 185/2918/19 про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , саме у цей день 18 лютого 2020 року Дніпровський апеляційний суд ухвалив постанову, якою залишив без змін рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 634 722 грн 17 коп.

З матеріалів справи видно, що оспорюваний договір дарування укладений між близькими родичами матір`ю та сином, цим договором ОСОБА_3 за згодою своєї дружини ОСОБА_1 відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно під час перебування у провадженні суду цивільної справи про стягнення з нього боргу у розмірі 634 722 грн 17 коп на користь ОСОБА_2 .

Зважаючи на наявність значної суми боргу за договором позики, відповідач ОСОБА_3 міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку ухвалення судом рішення про стягнення з нього боргу та виконання цього рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що належить йому на праві власності.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності, згідно з яким учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У контексті статті 49 ЦПК України саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано, що вирішенні судами питання про застосування приписів статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, в обов`язковому порядку необхідно перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Таким чином, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено судове рішення про стягнення коштів або відкрито судове провадження у справі за позовом до нього про стягнення коштів відкрито виконавче провадження, та його найближчі родичі (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , відчужуючи належну йому квартиру АДРЕСА_2 своїй матері ОСОБА_4 , був обізнаний про наявність поданого до суду позову ОСОБА_2 до нього про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року у справі № 185/2918/19 частково задоволено позов ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 634 722 грн 17 коп, судові витрати у розмірі 8125 грн 75 коп.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року залишено без змін (а.с.6-9).

Постановою Верховного Суду від 27 серпня 2020 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року змінено, зменшено загальний розмір стягнутої з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики до 632 118 грн 69 коп, зменшено розмір судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 до 1770 грн (а.с.10-16).

ОСОБА_3 , як боржник у зазначених правочинах, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення.

При цьому, матеріали справи, а саме довідка з місця проживання особи за відомостями відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлогрдської міської ради Дніпропетровської області № 187 від 12.02.2021 року, свідчить про те, що дарувальник ОСОБА_3 з 13.11.1997 року та після укладення оспореного правочину продовжував проживати у спірній квартирі, фактично володіючи та користуючись цим нерухомим майном.(а.с. 38)

Оспорюваний договір дарування квартири за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача за рахунок цього майна, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Таким чином, при укладенні 18.02.2020 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

При таких обставинах, оскільки правова мета укладеного 18.02.2020 року правочину є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і повинен бути визнаний судом недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може у достатній мірі відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором; 5) боргове зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 , встановлене вищезазначеними судовими рішеннями, не виконане.

Тому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що дії відповідачів під час укладення договору дарування квартири були спрямовані на фіктивний перехід права власності на це майно до ОСОБА_4 , яка не є стороною у справі № 185/2918/19 про стягнення боргу за договором позики, з метою приховати нерухоме майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції згідно діючих вимог цивільно-процесуального законодавства перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та позовних вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обгрунтовани, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2022 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: О.В. Свистунова

М.М. Пищида