ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/260/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Міщій О. Я.,

за участі секретаря Романської К.

та сторін апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Будз Т.В., позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Капак В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 607/11127/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2020 року, ухваленого суддею Сливкою Л.М., повний текст рішення складено 16 листопада 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

у липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на: 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 173,5 кв. м., житловою площею 81, 8 кв м та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0496 га, кадастровий номер :02:001:4633, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по АДРЕСА_2 , а також в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за відповідачкою ОСОБА_1 права власності на: 1/2 частку спірного житлового будинку та земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 15 червня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу у них народився сни ОСОБА_3 . За час проживання у шлюбі, ними за спільні кошти було придбано житловий будинок АДРЕСА_3 та земельну ділянку, площею 0,0496 га, кадастровий номер :02:001:4633, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка). Вказаний житловий будинок та земельна ділянка зареєстровані на праві власності за відповідачкою ОСОБА_1 . Однак, незважаючи на те, що вказаний житловий будинок та земельна ділянка є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та належить їм порівну по 1/2 частині кожному, а у добровільному порядку не можуть досягнути згоди з приводу поділу вказаного майна, тому просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Капак В.М. до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:

1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_3 ;

1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0496 га, кадастровий номер :02:001:4633, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на території Великогаївської сільської ради Тернопільського району, Тернопільської області.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на:

1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_3 ;

1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0496 га, кадастровий номер :02:001:4633, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на території Великогаївської сільської ради Тернопільського району, Тернопільської області.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1950 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бартків-Краєвська І.Б. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2020 року та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта зазначила, що позивач ніякої участі у придбанні майна не брав. Майно придбане за кошти, отримані від продажу квартири, яка належала ОСОБА_1 та її мами. Приведення будинку в належний житловий стан здійснювалось особисто відповідачкою за позичені кошти.

Суд першої інстанції провів розподіл майна, виходячи з суто формальних підстав перебування у шлюбі. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що відповідач не довела, що спільне майно у період шлюбу придбане за її особисті кошти від продажу квартири по АДРЕСА_4 , яка належала їм на праві спільної часткової власності.

Він дійсно довший час працював в республіці Італія. З довідки від 31.08.2021 року з додатками виданої АТ КБ Приват Банк вбачається, що відповідач протягом 2014 року знімала з рахунків позивача кошти на загальні суми 9960 євро та 9635 дол США., за які в тому числі було придбано спірне майно та проведено реконструкцію.

У поданій апеляційній скарзі відповідач не заперечує той факт, що при укладенні договорів купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки позивач надав письмову згоду на їх придбання.

Більше того, у наданій відповідачем копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.03.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Олексишиним М.Ю. зареєстрований в реєстрі за № 139, зазначено в пункті 13 договору «згода чоловіка покупця, ОСОБА_2 на купівлю житлового будинку та укладення цього договору, отримана згідно заяви, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_4 , другим секретарем з консульських питань посольства Україні в Італійській республіці 14.03.2017р. зареєстровано в реєстрі за №570/4/376-654»; п. 4 договору «якщо предмет договору набутий покупцем під час перебування у шлюбі, він є спільною власністю подружжя та розпорядження ним, можливе лише за згоди другого з подружжя»; п. 20 договору «цей договір прочитано в присутності нотаріуса нами, сторонами, нам зрозуміле його значення, умови та правові наслідки, про що свідчать особисті підписи в ньому».

Аналогічні пункти містяться в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 24.03.2017року, посвідченого приватним нотаріусом Олексишиним М.Ю. зареєстрований в реєстрі за № 136.

Таким чином, укладаючи договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки відповідач ОСОБА_5 не вказувала, що сплачує продавцю особисті кошти за вказане майно, не заперечувала проти отримання згоди чоловіка ОСОБА_2 на придбання зазначеного майна, погоджувала з позивачем придбання спірного майна, окрім того п. 14 договорів чітко вказує, що розпорядження придбаним майном можливе лише за згоди другого з подружжя.

Підписавши вказані договори позивач підтвердила, що їй зрозумілі їх значення, умови та правові наслідки, про що свідчать особисті підписи.

Таким чином спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Також, слід зазначити, що позову про визнання спірного майна особистою власністю відповідач не подавала.

Більше того після придбання у березні 2017р. спірного майна позивач неодноразово оплачував комунальні послуги. Так, згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 оплачував вартість послуг з електроенергії 20.11.2018р. та 17.12.2018р., що в тому числі доводить, що шлюб не носив формального характеру на час купівлі майна.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Будз Т.В. апеляційну скаргу підтримали частково і просили змінити частки при поділі майна із 1/2 ОСОБА_2 до 1/4, а їй із дитиною виділити- 3/4 частки у спільному майні подружжя, як будинку так і земельної ділянки.

ОСОБА_2 та його адвокат Капак В.М. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, заперечуючи про зміну часток, оскільки такі вимоги не були предметом дослідження у суді першої інстанції і не зазначались в апеляційній інстанції.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що житловий будинок і земельна ділянка придбана одним із подружжя на своє ім`я і належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а при поділі вказаного майна їхні частки повинні бути рівними.

З даним висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2013 року по 13 квітня 2021 року (т. 1 а.с. 4, т.2, а.с. 79).

Від спільного проживання у них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24 березня 2017 року ОСОБА_1 придбала, нотаріально посвідчивши договори купівлі-продажу, житловий будинок загальною площею 173,5 кв м., житловою площею 81,8 кв м вартістю 57409 грн та земельну ділянку площею 0,0496 га, кадастровий номер :02:001:4633, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) 4960 грн, що знаходиться по АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого щодо об`єкта нерухомого майна № 214258406, сформованих 26 червня 2020 року.

У пунктах 13 та 14 договорів зазначено, що договори вчинено зі згоди чоловіка покупця, ОСОБА_2 на купівлю житлового будинку, земельної ділянки та укладення цього договору, отримана згідно заяви, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_4 , другим секретарем з консульських питань посольства Україні в Італійській республіці 14.03.2017р. зареєстровано в реєстрі за № 570/4/376-654»; предмети договору, набуті покупцем під час перебування у шлюбі є спільною власністю подружжя та розпорядження ними, можливе лише за згоди другого з подружжя (т.2, а.с.35-37).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 -72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 вищевказаної постановив Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Також, Пленум Верховного Суду України у постанові №11 від 21 грудня 2007 року в п. 30 роз`яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Проаналізувавши матеріали справи, суд першої інстанції правильно прийшов до переконання, що житловий будинок АДРЕСА_3 та земельна ділянки, площею 0,0496 га, кадастровий номер :02:001:4633, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться на території Великогаївської сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 , набутого за час шлюбу, визначивши за кожним із них по 1/2 ідеальної частки та підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.

Презумпція спільності права власності подружжя на це майно не спростована.

Позову про визнання спірного майна особистою власністю ОСОБА_1 не подавала.

Відповідно до положень ст. ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що спірне майно придбане за кошти, отримані від продажу квартири 20.05.2016 року, яка належала їй та матері ОСОБА_7 , на праві часткової власності, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що саме ці кошти витрачені на придбання спірного будинку та земельної ділянки, а навпаки спростовуються пунктами 14 вище згаданих договорів від 24.03.2017 року. Крім того, укладаючи договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки відповідач ОСОБА_5 не вказувала, що сплачує продавцю особисті кошти за вказане майно, не заперечувала проти отримання згоди чоловіка ОСОБА_2 на придбання зазначеного майна, погоджувала з позивачем придбання спірного майна.

Голослівними є посилання апелянта на те, що за власні кошти проводила будинок в належний житловий стан, оскільки відсутні докази на підтвердження цих підстав.

В апеляційній інстанції ОСОБА_2 пояснив, що для проведення реконструкції і ремонту будинку, ОСОБА_1 знімала кошти із його рахунків, а також він проводив оплату за комунальні послуги, проживаючи у спірному будинку під час приїзду до України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що проживання сина із відповідачкою, з урахуванням обставин справи та положень статті 70 СК України, само по собі не є підставою для зміни її частки із 1/2 до 3/4, а позивачу із 1/2 до 1/4, оскільки нею не надано доказів, що розмір аліментів, які отримує їх син, недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування, як те передбачено частиною третьою статті 70 СК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо поділу житлового будинку та земельної ділянки між подружжя ОСОБА_6 в рівних ідеальних частках.

Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витратна правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як убачається з договору про надання професійної правничої допомоги від 27 січня 2022 року, укладеного між ОСОБА_2 та його представником адвокатом Капаком Віталієм Михайловичем, гонорар адвоката за надання професійної правничої становить 5000 грн, яка оплачена згідно квитанції № 06/2022 від 27.01.2022 року

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що, витрати на професійну правничу допомогу на суму 5000 грн., витраченні ОСОБА_2 є документально підтвердженими, відповідають критерію реальності таких витрат, а тому підлягають стягненню із ОСОБА_1 .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 в межах нею понесених у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2020 року без зміни.

Судові витрати у вигляді сплати судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 в межах нею понесених.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН НОМЕР_1 , проживаючої АДРЕСА_2 ) в користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІН НОМЕР_2 , проживаючого АДРЕСА_5 ) 5000 грн за надання правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 травня 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

О.Я. Міщій