Номер провадження: 22-ц/813/6340/22
Справа № 2-3374/08
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувшив порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Палайчук Кароліни Костянтинівни на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 18 січня 2022 року у справі за поданням Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Гамбаль Олександра Євгеновича про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника ОСОБА_1 , за участю стягувача: ОСОБА_2 ,

встановив:

15.12.2021 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Гамбаль О.Є. (далі Приватний виконавець) звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника ОСОБА_1 , за участю стягувача ОСОБА_2 .

Подання було обґрунтоване тим, що в провадженні Приватного виконавця перебуває виконавче провадження №66324047 з примусового виконання виконавчого листа №2-3374/08 від 06.07.2011 року, виданого Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 424 000 грн., що еквівалентно 53000 доларів США.

За вказаним виконавчим документом боржником є: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.01.2022 року подання Приватного виконавця задоволено та надано дозвіл здійснити примусовий вхід до кв. АДРЕСА_2 , яка належить боржнику ОСОБА_1 (т.3, а.с.162-168).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Палайчук К.К. ставить питання про скасування ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 18.01.2022 року та ухвалення нової, якою відмовити у задоволенні подання, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.176-180).

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т.3, а.с. 210-214).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 09.11.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 17.11.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції понад пів року (т.3, а.с.199-200), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи подання Приватного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що до теперішнього часу не виконано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.07.2011 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 424 000 грн., що еквівалентно 53000 доларів США. При цьому доводи Приватного виконавця про те, що боржнику ОСОБА_1 було відомо про відкриття виконавчого провадження, але вона не надає доступу до свого житла, з метою перевірки майнового стану та опису майна, яке може бути використано для погашення боргу за виконавчим документом суду, тим самим ухиляється від його виконання, матеріалами справи не спростовані.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закону), передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 10 вказаного Закону, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.18 Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду

Відповідно до ч.5 ст.19 Закону, боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій.

За змістом ч.1 ст.439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, негайно, але не пізніше наступного дня з дня його надходження до суду, без повідомлення (виклику) сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного чи приватного виконавця.

Згідно ст.48 Закону, (в редакції станом на дату винесення постанови від 20 березня 2018 року) виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Недоторканність житла є однією з конституційних гарантій громадян. Як зазначено у ст. 30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Крім того, ст.311 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), передбачено право на недоторканність житла. У частинах 1, 2 ст. 311 ЦК України зазначено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Зазначені міжнародні акти згідно з ч.1 ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.12 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 8 Конвенції, п.1 ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Відповідно до п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.

Аналіз положень вищевказаного Закону та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Отже, за змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець (приватний виконавець) вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, проте це не дало результатів.

Юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/41727/19.

Так, із матеріалів справи вбачається, що у провадженні Приватного виконавця перебуває виконавче провадження № 66324047 з примусового виконання виконавчого листа №2-3374/08 від 06.07.2011 року, виданого Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 424 000 грн., що еквівалентно 53000 доларів США (т.3, а.с.87-88).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, боржник є власником: квартири АДРЕСА_2 ; 1/6 частки квартири АДРЕСА_3 (т.3, а.с.101-104).

29.07.2021 року Приватним виконавцем в межах виконавчого провадження №66324047 винесена постанова про накладення арешту на вказане майно боржника (т.3, а.с.108). Інформація про обтяження була внесена до відповідного реєстру (т.3, а.с.109-110).

29.07.2021 року Приватним виконавцем, разом із постановою про відкриття виконавчого провадження, було направлено виклик приватного виконавця боржнику ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого боржника зобов`язано з`явитись до приватного виконавця 06.08.2021 року о 10:30 год. з приводу виконавчого документу, що знаходиться на виконанні. Однак, в призначений час боржник до приватного виконавця не з`явилась, оскільки згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, боржник ОСОБА_1 , отримала постанову про відкриття виконавчого провадження та виклик Приватного виконавця лише 18.08.2021 року (т.3, а.с.89-90).

У відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Не дивлячись на це, до постановлення оскаржуваної ухвали, боржник і заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 перешкоджає Приватному виконавцю проникнути до житла, а саме до квартири АДРЕСА_2 .

10.08.2021 року Приватним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що на даний час в квартирі мешкають квартиранти, які орендують зазначену квартиру у ОСОБА_1 . Впустити Приватного виконавця до квартири останні відмовилися, посилаючись на відсутність власника квартири (т.3, а.с.121).

16.08.2021 року на адресу Приватного виконавця надійшов лист від ОСОБА_1 (датований 12.08.2021), в якому остання повідомила Приватного виконавця, що виконавець безперешкодно може входити до житлових та інших приміщень боржника та проводити в них огляд лише за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла, але у разі порушення приватним виконавцем своїх обов`язків та перевищення повноважень, буде звертатись до відповідних органів за захистом своїх прав (т.3, а.с.125-127).

Таким чином, виходячи з того, що у Приватного виконавця була відсутня можливість провести опис майна, що належить боржнику на праві власності через неможливість отримання доступу до житла боржника, та посилаючись на те, що боржник будучи достеменно обізнаним про відкриття виконавчого провадження, ухиляється від виконання судового рішення, на вимоги, що були направлені на її адресу приватним виконавцем щодо допуску до житла, доступу не надає, вимоги не виконує, потрапити до житлового приміщення для здійснення опису та арешту майна не виявляється можливим, оскільки вільний доступ до квартири у АДРЕСА_1 відсутній, рішення суду щодо погашення заборгованості не виконується, Приватний виконавець обгрунтовано просив суд надати дозвіл на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 (т.3, а.с.71-77).

З огляду на вищевикладені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що боржник в добровільному порядку не має наміру впускати Приватного виконавця до свого житла, а саме: до квартири АДРЕСА_2 , для проведення Приватним виконавцем виконавчих дій по опису й арешту майна боржника, без відповідного рішення суду про примусове проникнення до житла.

Так, 25.11.2021 року на адресу боржника ОСОБА_1 була направлена вимога щодо надання доступу до житла за адресою: АДРЕСА_1 , для проведення виконавчих дій з опису майна, що належить боржнику. Дії були призначені на 10.12.2021 року, та повідомлено про необхідність боржнику бути присутнім при проведені виконавчих дій (т.3, а.с.132-133).

Однак, в черговий раз при виході приватного виконавця 10.12.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , боржник був відсутній, двері квартири зачинені, доступ до квартири АДРЕСА_2 боржником не забезпечено, про що складено Акт Приватного виконавця (т.3, а.с.135).

Таким чином, апеляційний суд погоджується з тим, що боржник ОСОБА_1 , будучи обізнаною про зобов`язання, які покладені на неї рішенням суду, за весь час не вчинила жодних реальних дій, спрямованих на виконання рішення суду, крім того, діє недобросовісно в рамках виконавчого провадження, тим самим, тривалий час фактично ухиляється від виконання рішення суду та чинить державному виконавцю перешкоди у здійсненні виконавчих дій при виконанні рішення суду в примусовому порядку.

При цьому слід зазначити, що під поняттям ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи містять достатньо доказів про те, що боржник був обізнаний про намір Приватного виконавця вчинити виконавчі дії з опису та арешту його майна за адресою квартири, яка перебуває у власності боржника.

Враховуючи, що Приватний виконавець повідомив боржника ОСОБА_1 про початок примусового виконання рішення суду шляхом надсилання копії постанови про відкриття виконавчого провадження на адресу боржника, зазначену у виконавчому документі, однак боржником не вчинено жодних дій на виконання рішення суду. Тобто, Приватний виконавець вжив усіх можливих, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», заходів з метою виконання рішення суду, в тому числі, неодноразово звертався з вимогами до боржника, відтак вичерпав усі можливості виконати рішення суду.

У зв`язку з цим та враховуючи обов`язковість виконання рішення суду, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення подання Приватного виконавця про примусове проникнення до житла.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що у Приватного виконавця не було правових підстав для проникнення до житла, яке на праві власності належить ОСОБА_1 , так як із пенсії останньої утримуються щомісячні виплати в розмірів 20%, суд обгрунтовано не взяв до уваги, оскільки на даний час відрахування із пенсії боржника ОСОБА_1 не здійснюються, що підтверджується довідкою, наданою Головним управління пенсійного фонду України від 21.09.2021 року, з якої вбачається, що грошові кошти у сумі 20% перераховувались лише у період з січня 2014 року по серпень 2020 року (т.3, а.с.149-152).

Щодо доводів заявника апеляційної скарги про те, що судовими рішеннями уже двічі було відмовлено в задоволенні Приватного виконавця про примусове проникнення до житла, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (т.2, а.с.197-199, т.3, а.с.63-65,), то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки судове рішення залишається невиконаним до теперішнього часу, заборон для задоволення подання Приватного виконавця про примусове проникнення до житла, матеріли справи, рівно як і існування вказаних ухвал суду, не містять.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвала постановлена у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Палайчук Кароліни Костянтинівни залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.11.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева