Провадження № 22-ц/824/7822/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська Медіа Група» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська Медіа Група» про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, відповідно до якого просили:

- визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації наступну інформацію, автором якої є ОСОБА_3 і яка розміщена ТОВ «Європейська медіа група» ІНФОРМАЦІЯ_8 року о 10:05 годині на веб-сайті інтернет-видання «Апостроф» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_9».

- зобов`язати TOB «Європейська медіа група» спростувати недостовірну та таку, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації, інформацію в той же спосіб, в який вона була розміщена ІНФОРМАЦІЯ_2 о 10:05 годині на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5 під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_9», на тому ж веб-сайті, на тій же мові, в той же час, із зазначенням, що дана інформація є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 .

- зобов`язати TOB «Європейська медіа група» спростувати недостовірну та таку, що порушує немайнові права ОСОБА_2 на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації, інформацію в той же спосіб, в який вона була розміщена ІНФОРМАЦІЯ_2 о 10:05 годині на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5 під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_9», на тому ж веб-сайті, на тій же мові, в той же час, із зазначенням, що дана інформація є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 10:05 годині на веб-сайті інтернет-видання «Апостроф», власником якого є відповідач 2 ТОВ «Європейська медіа група» за вказаним посиланням було опубліковане інтерв`ю з ОСОБА_5 під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_9». У вказаному інтерв`ю також було розміщено примітку редакції «ІНФОРМАЦІЯ_10»

Зазначали, що у вказаному інтерв`ю та примітці до нього було розповсюджено та поширено неправдиву, негативну інформацію про них. Вказана інформація є такою, що порочить їх честь, гідність та ділову репутацію.

Вважали, що ОСОБА_3 умисно повідомив про них неправдиву інформацію, а ТОВ «Європейська Медіа Група» не переконавшись в її достовірності, розмістило дану інформацію на веб-сайті і надало доступ до неї невизначену колу осіб. При цьому, у своєму інтерв`ю ОСОБА_7 звинувачує позивачів у вчиненні злочинів, яких вони не скоювали, зокрема у вимаганні, шантажі, погрозах, незаконному заволодінні бізнесом, водночас ним не озвучено жодного документального доказу.

Крім того, вважали, що висловлювання ОСОБА_8 , що стосуються них, за формою є твердженнями. Вказані висловлювання не є критикою, оскільки в них відсутня конструктивна оцінка дій або вчинків, а наявна лише констатація факту.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року позов задоволено.

Визнано недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інформація, автором якої є ОСОБА_3 , яка розміщена ТОВ «Європейська медіа група» ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб-сайті інтернет - видання «Апостроф» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_11», а саме:

«ІНФОРМАЦІЯ_12», а саме:

«ІНФОРМАЦІЯ_13.» - є недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із цим рішенням, ТОВ «Європейська медіа група» подало апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовувало доводи апеляційної скарги тим, що місцевим судом не враховано, що в наведеній інформації жодних звинувачень у шахрайських діях або вчиненні кримінального правопорушення немає, однак саме ОСОБА_3 відповідальний перед позивачами, як особа яка поширила інформацію.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що поширена про позивачів інформація як про людей, які займаються шахрайством, вимаганням, «кришуванням», залякуванням фіктивними перевірками підприємств, незаконними операціями з переоформлення акцій, рейдерством - без відповідного рішення суду, що підтверджувало б вказаний факт, чи відомостей про наявне кримінальне провадження, вкрай негативно вплинуло на репутацію позивачів та їх честь і гідність, які є недоторканими, що є неприпустимим.

Водночас, матеріалами справи підтверджено відсутність щодо позивачів повідомлень про підозру у вчиненні злочинів або направлення їм обвинувальних актів, постановлення відносно них вироку суду, наявності судових проваджень чи судових рішень в частині оскарження відчуження акцій на корить третіх осіб чи позивачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 о 10:05 годині на веб-сайті https://apostrophe.ua за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 було опубліковано статтю під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_9».

У вказаній статті міститься наступна інформація, яка стосується безпосередньо позивачів:

«ІНФОРМАЦІЯ_14.».

У статті також міститься примітка самої редакції: «ІНФОРМАЦІЯ_15.»

З матеріалів справи вбачається, що згідно Довідки МВС України (повної) № , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за обліками МВС на території України станом на 13.06.2021 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Згідно Довідки МВС України (повної) № , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за обліками МВС на території України станом на 16.06.2021 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 нагороджено медаллю «За бездоганну службу» ІІІ ступеня згідно Указу Президента України від 31.10.2002 № НОМЕР_1, а також присвоєно почесне звання «Заслужений юрист України» згідно Указу Президента України від 12.03.2012 № 191/2012.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову прозахист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, citedabove, p. 28, пункт 46).

Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності.

Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, необхідно визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)).

Встановивши, що висловлювання ОСОБА_3 щодо дій позивачів є такими, що можуть бути перевірені на предмет їх правдивості, оскільки дії, про які заявляє ОСОБА_3 підпадають під ознаки кримінально-караного діяння, що у свою чергу виключає віднесення його слів щодо позивачів до оціночних суджень чи критичних зауважень про їх діяльність, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Враховуючи викладене, за відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо позивачів ОСОБА_3 та ТОВ «Європейська Медіа Група» поширили щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 інформацію, яка порушує їх особисте немайнове право, а саме - звинувачення у злочині.

Доводи апеляційної скарги про те, що саме ОСОБА_3 несе відповідальність перед позивачами за недостовірність наданої інформації, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на таке.

У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) викладено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачемє власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства у адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адрес українського сегменту мережі Інтернет.

Схожі за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 742/3715/17 (провадження № 61-9702св19), від 01 грудня 2021 року у справі № 310/6999/19 (провадження № 61-14120св21).

Представник ТОВ «Європейська медіа група» не заперечує, що інтернет-видання «Апостроф» використовується ним, крім того, вказана обставина також підтверджується Довідкою з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення щодо веб-сайту https://apostrophe.ua, яка надана директором Центру компетенції УЦПНА від 08.02.2019 за № 46/2019-Д-ЦК, а відтак позивачем визначено належних відповідачів у даній справі.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська Медіа Група» залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: