ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 953/8217/20 Номер провадження 22-ц/814/1961/22Головуючий у 1-й інстанції Садовський К.С. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Ряднини І.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Гудкової Т.А.,

представника відповідача, ОСОБА_2 , - адвоката Єфімової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 червня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом про позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно спільної дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 03.11.2007 вони з відповідачем уклали шлюб, від шлюбу народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після народження дитини відповідач припинив всі стосунки з нею та жодного разу не бачив та не намагався бачити свого сина. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.11.2009 шлюб між ними був розірваний. Відповідач жодного разу не бачив свого сина, не цікавиться його долею, не знає про його потреби, не приймає участі в забезпеченні його харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не дбає про фізичний і духовний розвиток сина, не цікавиться його навчанням; відповідач не вживав жодних заходів для підтримки родинних зв`язків з сином, тобто свідомо ухилявся без поважних причин від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини. Вона самостійно забезпечує дитину всім необхідним для її зростання i розвитку. Дитина повністю знаходиться на її утриманні. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.12.2009 до стягнення з відповідача на утримання дитини було призначено аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Однак, вказане рішення не виконується. Позивач вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам дитини, оскільки відповідач не приймав участі у вихованні, є для дитини чужою особою, так як з дня народження дитини жодного разу не бачив сина та не намагався бачити.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 червня 2021 року позов задоволено.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840,80 грн.

короткого змісту вимог апеляційної скарги;

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 прохав рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Вказував на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, що місцевий суд не взяв до уваги його намір щодо спілкування з дитиною, не врахував, що перешкодою для спілкування з дитиною було наявність неприязних стосунків між сторонами, не надав належної оцінки доказам у справі, якими він обґрунтовував свої заперечення проти позову, не врахував покази усіх свідків, зокрема, покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які вказували, що негативне уявлення дитини про батька формує мати.

При вирішенні спору не враховано правові висновки Верховного Суду, висловлені у справах № 753/9433/17, № 753/2025/19, в яких Верховний Суд звернув увагу на триваючий конфлікт між батьками, та що факт заперечення відповідача проти позову свідчить про інтерес батька до дитини.

Вказував, що місцевий суд застосував при розгляді спору рішення Європейського суду з прав людини та основоположних свобод у справі «Ілля Ляпін проти Росії», що, на його думку, не є релевантною справою.

В апеляційній скарзі посилався на справи «Хант проти України» та «Мамчур проти України».

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, ОСОБА_1 , прохала рішення місцевого суду залишити без змін, вказуючи на дотримання місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Щодо можливості розгляду справи апеляційним судом.

В ході апеляційного розгляду справи представник відповідача (скаржника), ОСОБА_2 , адвокат Єфімова Т.В., прохала відкласти розгляд справи та надати їй можливість ознайомитися з матеріалами справи.

Апеляційний суд, залишаючи вказане клопотання без задоволення, зазначає про те, що адвокат Єфімова Т.В. здійснювала представництво інтересів відповідача в місцевому суді, в якому сторони згідно з вимогами ЦПК України повинні мати копії усіх документів (доказів) які наявні в справі. Зі змістом судових документів у справі сторони не позбавлені можливості ознайомитися в Єдиному реєстрі судових рішень, який є відкритим та доступним. Крім того, адвокат Єфімова Т.В. подавала апеляційну скаргу, в якій виклала доводи щодо судового рішення, що оскаржується.

Копія відзиву на апеляційну скаргу була направлена сторонам у відповідності з вимогами ЦПК України. Жодних нових доказів під час апеляційного розгляду сторонами не надавалось та апеляційний суд не приймав жодних нових доказів.

Апеляційний суд зазначає, що адвокат була належним чином повідомлена про день та час судового розгляду справи 12 серпня 2022 року та протягом часу до судового засідання мала реальну можливість підготуватися до апеляційного розгляду справи, в тому числі, ознайомитися з матеріалами справи.

Сторони у справі повинні добросовісно використовувати надані процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язані демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання.

За таких обставин клопотання про відкладення розгляду справи та надання адвокату копій усіх документів в електронному вигляді є необґрунтованим.

Жодних перешкод для здійснення адвокатом своїх процесуальних прав та обов`язків під час апеляційного перегляду не існує.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Судом встановлено, що 03.11.2007 сторони зареєстрували шлюб у Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 798 від 03.11.2007.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.11.2009 шлюб був розірваний.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.12.2009 з відповідача було вирішено стягнути на утримання дитини аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх доходів.

Постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова головного територіального управління юстиції у Харківській області було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-3189/2009, виданого 25.12.2012 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів, починаючи з 31.07.2009 до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, станом на 01.04.2020 розмір заборгованості зі сплати аліментів складає 191 194,67 грн.

07.05.2019 постановою Київського районного суду м. Харків у справі № 640/8312/19 ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді 120 годин суспільно корисних робіт за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП - за несплату аліментів у повному обсязі.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.05.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001820 внесені відомості за ознаками вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 164 КК України - злісне ухилення від сплати аліментів.

Заочним рішенням Київського районного суду від 12.12.2012 позивачці, як матері, наданий дозвіл на виготовлення закордонного паспорту без згоди батька ОСОБА_2 .

Згідно з довідкою від 04.05.2020 № 60 Харківського дошкільного навчального закладу №265 ХМР, батько дитини за весь час перебування дитини у садочку жодного разу не з`являвся, не цікавився розвитком та самопочуттям дитини, не сплачував квитанції за харчування, не відвідував батьківські збори та свята. Дитиною опікувалась та вирішувала всі питання самостійно мати дитини.

З листа від 07.05.2020 № 101 КЗ «Харківський навчально-виховний комплекс «Гімназія-школа І ступеня» № 24 ХМР імені І.Н. Питікова» (КЗ "ХНВК № 24") слідує, що вихованням дитини займається виключно мати, батько дитини за роки навчання жодного разу не відвідував батьківськи збори, не цікавився навчанням сина, не спілкувався з класними керівниками та не підтримував зв`язку зі школою. До відповіді наданий акт обстеження умов проживання дитини.

Згідно з листом від 30.04.2020 № 36, наданим Комунальним початковим спеціалізованим мистецьким навчальним закладом «Дитяча музична школа № 12 ім. К.І. Шульженко», за час навчання дитини в школі, батько в школі не з`являвся та навчальними успіхами сина не цікавився.

З листа КНЗ «Міська дитяча поліклініка №15» ХМР, доглядом за дитиною під час хвороби займається мати дитини.

Згідно з висновком психолога ОСОБА_6 за результатами психологічного дослідження дитини, ОСОБА_3 , на момент проведення дослідження реальне ставлення дитини до біологічного батька нейтрально-негативне, а їх спілкування може негативно відбитися на псіхоемоційному стані дитини. Психолог ОСОБА_6 був допитаний судом в якості свідка у справі, надав суду пояснення, що дитина до кола сім`ї не включає біологічного батька, оскільки ніколи не його бачила та не знає свого біологічного батька.

Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради № 341 від 07.07.2020 позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина, ОСОБА_3 , є доцiльним.

Встановивши вказані обставини, місцевий суд дійшов висновку, що сімейних зв`язків між відповідачем та його сином ОСОБА_3 не існує та відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, поведінка відповідача є протиправною та винною та її можна розцінювати як умисне ухилення відповідача від виховання ним дитини, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, в зв`язку з чим ухвалив рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага . Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року). За обставин справи заявник проживав за кордоном та не мав можливості спілкуватися з дитиною Європейський суд доходить висновку, що заявник не був залучений в провадження, в результаті яких приймались рішення, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення захисту його інтересів, а державні органи вийшли за межі своєї дискреції і не забезпечили рівновагу між інтересами заявника та інших осіб. Таким чином, у цій справі права заявника, гарантовані статтею 8 Конвенції ( 995_004 ), були порушені.

Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (Заява № 10383/09 рішення від 16 липня 2015 року де заявник оскаржував рішення національних органів про встановлення опіки над його дитиною Європейський суд констатуючи порушення ст. 8 Європейської конвенції встановив, що «Суд вважає, що зазначене втручання було здійснено не на основі всебічної та професійної оцінки повної сімейної ситуації та тих факторів, що стосуються інтересів заявника.»

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» ( заява № 70879/11) за обставин якої заявник не мешкав з V. з квітня 2003 року, коли розлучився з колишньою дружиною, пані ОСОБА_4 ; що він не брав участі у вихованні сина з 2004 року; а також те, що він лише зрідка надавав хлопчику фінансову підтримку. Далі суд дійшов висновку, що сімейні зв`язки між заявником та ОСОБА_8 були втрачені, а також те, що хлопець вважав третю особу, пана ОСОБА_5 , нового чоловіка його колишньої дружини, своїм батьком. За цих обставин суд встановив, що в найкращих інтересах V. було позбавлення заявника його батьківських прав на сина і залишення хлопчика під повною опікою ОСОБА_4 .

Заявник подав апеляцію на судове рішення, але в червні 2011 року обласний суд м. Архангельськ підтримав рішення суду першої інстанції. Спроби заявника переглянути судові рішення відповідно до процедури в порядку нагляду були безуспішними.

Посилаючись на статтю 8 (право на повагу до приватного та сімейного життя) заявник скаржився на свавільне позбавлення батьківських прав на його сина. »

В цій справі Європейський суд не встановив порушення ст. 8 Європейської конвенції вказавши, що Якщо батько не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією.

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

У справі № 390/1418/17 Верховний Суд дійшов висновку, що у разі вирішення питання про позбавлення батьківських прав одного з батьків у зв`язку з ухиленням від виконання ним своїх обов`язків щодо виховання дитини, суд має брати до уваги найкращі інтереси дитини, ураховувати фактичні обставини справи такі, як інтеграцію дитини у нову сім`ю (у разі наявності таких обставин), прив`язаність дитини до нової сім`ї, сприйняття нового чоловіка матері/дружини батька дитини справжніми її батьками, бажання дитини зберегти цю сім`ю, а також відсутність зв`язків у дитини з тим із батьків, щодо якого вирішується питання про позбавлення батьківських прав. При цьому інтереси дитини превалюють над інтересами батьків, а тому завданням суду є встановлення справедливого балансу між ними. У справі, що переглядається, відповідач не скористався способами захисту своїх прав як батька, не надав до суду доказів намагання брати участь у вихованні дитини, він не ініціював питання про встановлення способу та порядку участі у вихованні сина, не оскаржив усиновлення сина іншою особою, а отже, погодився з відсутністю необхідності у спілкуванні та вихованні дитини саме ним як батьком. Саме поведінка відповідача, яка полягала у тривалій бездіяльності, призвела до настання для нього негативних наслідків - позбавлення батьківських прав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом протягом 12 років відповідач у справі ОСОБА_2 умисно, свідомо ухилявся від участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Висновки місцевого суду в цій частині ґрунтуються на досліджених під час судового розгляду доказах.

Так, в ході судового розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 не надано достатніх та достовірних доказів на підтвердження факту, що неприязні відносини між ним та позивачкою, як колишньою дружиною, об`єктивно позбавили його можливості протягом 12 років спілкування з дитиною та прийняття участі в її вихованні, що відсутність його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною нє є наслідком його умисних винних дій.

Як протягом вказаного часу, так і протягом судового розгляду справи відповідачем не пред`являлося зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини батька, та не надано хоча б одного доказу на підтвердження його намагання побачитися з дитиною, провести з нею час.

Навпаки, зібраними доказами у справі доведено, що дитина за 12 років жодного разу не бачила свого батька, при тому що усі сторони у справі проживають в одному місті - у місті Харкові, та доведено відсутність будь-яких зв`язків у дитини з відповідачем у справі, як рідною для нього особою.

Доводи апеляційної скарги в частині неврахування судом показів свідків у справі: експерта ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_7 в частині, що мати формувала негативне уявлення сина про свого батька, не спростовують висновків місцевого суду про наявність умисного ухилення відповідача від участі у спілкуванні та вихованні сина та є недостатніми для спростування висновків суду.

Щодо застосування практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.

У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19 (№ 753/21770/14) (провадження № 61-1903св20) зазначено, що відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд зазначив, що «потрібно враховувати, що правовий висновок (правова позиція) - це тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, що є обов`язковим для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших судових справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних правових відносин між іншими особами. Таке тлумачення має на меті на підставі загальних засад права здійснити конкретизацію змісту певної норми права шляхом уточнення такого змісту (як звужувального, так і розширювального характеру), визначення сфери її застосування, співвідношення з іншими нормами права у їх системному взаємозв`язку та взаємодії, а так само шляхом застосування інших методів тлумачення, що дозволяють судові визначити дійсний зміст певного запровадженого правила поведінки, а так само й визначення застосування такої норми права за аналогією до інших відносин тощо».

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що місцевий суд повинен був при розгляді справи застосувати правові висновки у справах № 753/9433/17 та № 753/2025/19 є необґрунтованими, оскільки в цих справах були наявні інші фактичні обставини.

Так, у справі № 753/9433/17 позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав через один рік після розірвання шлюбу, а відповідач у справі подав зустрічний позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

У справі № 753/2025/19 у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року, якою скасовані рішення місцевого та апеляційного суду про задоволення позову про позбавлення батьківських прав, Верховний Суд дійшов висновку, що за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Як зазначено вище, на відміну від вказаних справ, місцевий суд, оцінивши наявні в справі докази вірно дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками.

При розгляді справи місцевий суд релевантно застосував правові висновки, викладені у справі Європейського суду «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11), що не суперечить правовим висновкам Верховного Суду, висловленим у справі № 390/1418/17.

Апеляційний суд вважає, що місцевим судом рішення про позбавлення батьківських прав відповідача ухвалено з врахуванням якнайкращих інтересів дитини та з дотриманням справедливого балансу між інтересами дитини та відповідача у справі.

Висновки місцевого суду про те, що відповідач не тільки не виконував своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню сина, але по суті відповідач сам відмовився від свого права на участь у вихованні дитини, та що поведінка відповідача є протиправною та винною, що відповідач свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками, ґрунтуються на належно досліджених доказах у справі.

Незгода відповідача з оцінкою місцевим судом доказів не є підставою для їх переоцінки апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного розгляду справи відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко