П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого: Джуги С.Д.

суддів: Собослоя Г.Г., Кожух О.А.

за участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2013 року у складі судді Монич О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, -

встановив:

У липні 2013 року позивач звернувся в суд з позовною заявою до Ужгородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, мотивуючи свій позов тим, що позивач проживає в квартирі АДРЕСА_1 з самого народження. Мати позивача ОСОБА_3 , яка померла 1972 році, вселилася в квартиру з 1964 року на підставі ордеру № 1531 виданого 18.09.1964 р. Станом на теперішній час позивач зареєстрований та проживає в даній квартирі один, систематично сплачує платежі за користування квартирою та комунальні платежі. Інші особи на володіння та користування даною квартирою на підставах передбачених законом своїх прав не заявляють, придатність квартири для проживання ніким не оспорюється.

Згідно технічного паспорту складеного 02.07.2012 р. КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради, у користуванні квартири АДРЕСА_2 .

Оскільки позивач добросовісно заволодів даним майном і продовжує відкрито і безперервно володіти ним понад 12 років просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , позначеному у технічному паспорті літерою «А» та господарську споруду: сарай під літ «Д», що розташовані по АДРЕСА_3

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , 1961 року народження право власності на квартиру АДРЕСА_1 , позначеному у технічному паспорті літерою «А» та господарську споруду: сарай під літ. «Д», що розташовані по АДРЕСА_3 .

Не погоджуючись з цим рішенням, особа, яка не брала участі в розгляді справи ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд вирішив даний позов без залучення його до участі у справі, оскільки за позивачем визнав право власності, в тому числі і на господарську споруду: сарай під літ. «Д», який був побудований до 1967 року та знаходився у спільному користуванні власників трьох квартир багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , та за згодою яких був поділений на три приміщення, і одним з яких він користується з 1997 року та утримує в належному стані до теперішнього часу, чим порушено його права, свободи та інтереси.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_4 підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Позивач та відповідач в судове засідання жодного разу не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи сторони належним чином повідомлені, їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п.9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У п.3 ч.1ст.362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до ордеру № 1531 виданого виконавчим комітетом міської ради на право заняття квартири від 18 вересня 1964 року вбачається, що ОСОБА_3 на підставі даного ордеру вселилася у квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Список осіб в`їжджаючих по ордеру : ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції, вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З довідки комунального підприємства житловий ремонтно-експлуатаційний район № 4 за № 2263 від 09.06.2013 року вбачається, що ОСОБА_2 , 1961 р.н., дійсно проживає в АДРЕСА_4 , один.

Згідно технічного паспорту складеного 02.07.2012 р. КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради, у користуванні квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до заяви посвідченої приватним нотаріусом Парамонов О.В. 15.08.2013 р. вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 цією заявою сповіщають про свою відмову від права на приватизацію квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , яка використовувалась ними та ОСОБА_2 на умовах найму, та дають свою згоду на приватизацію вказаної квартири в цілому гр. ОСОБА_2 .

Оскільки позивач добросовісно заволодів майном і продовжує відкрито і безперервно володіти ним понад 12 років, суд першої інстанції, посилаючись на ч.1 ст. 344 ЦК України задоволив заявлений позов та визнав за позивачем ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , позначеному у технічному паспорті літерою «А» та господарську споруду: сарай під літ. «Д», що розташовані по АДРЕСА_3 .

Однак, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий є передчасним з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено, що по АДРЕСА_3 розташований одноповерховий багатоквартирний житловий будинок, який складається з трьох квартир. За позивачем ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Апелянту ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 27.08.1997р. №125 видано 02.09.1997 року ордер на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_5 та в послідуючому укладено договір найму на безстрокове користування квартирою АДРЕСА_5 . Апелянт є зареєстрованим у даній квартирі. з 09.10.1997 року (а.с.40-47)

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.04.2016 року апелянт ОСОБА_1 є власником квартири квартиру АДРЕСА_5 . (а.с.48).

До будинку АДРЕСА_3 відноситься господарська споруда сарай під літ. «Д», який відповідно до технічного паспорту на вказане домоволодіння АДРЕСА_6 від 22.06.1967 року вже був побудований та знаходився у спільному користування власників трьох квартир та який поділений на три приміщення, по одному для кожної квартири. Частина з даного сараю знаходиться у користуванні власника квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_1 (а.с49-53,56-57).

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому, саме позивач визначає до кого пред`явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

Саме між сторонами в цивільному процесі виникає спір, саме вони є суб`єктами спірного матеріального правовідношення, і рішенням суду можуть вирішувати питання про права та обов`язки виключно сторін у справі.

Пред`являючи даний позов, ОСОБА_2 у якості відповідача зазначив Ужгородську міську раду. Інших осіб до справи у якості співвідповідачів не залучалося.

Подаючи апеляційну скаргу як особа, яка не брала участі у розгляді справи, ОСОБА_1 вказує на те, що винесення судом першої інстанції рішення, яким за позивачем визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , порушує його права та інтереси, оскільки такий знаходився у спільному користуванні власників трьох квартир даного багатоквартирного будинку.

Згідно із ч.1 ст. 1Закону від 19 червня 1992 року N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

В ч.2 ст. 10 Закону N 2482-XII зазначено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають

У статті 1 Закону України від 29 листопада 2001 року N 2866-III "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" вказано, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). ---Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Офіційне тлумачення цих положень зробив Конституційний Суд України у Рішенні від 02 березня 2004 року N -4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), де зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (пункт 1.1).

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що заявлені вимоги про визнання за позивачем права власності на господарську споруду: сарай під літ. «Д», по АДРЕСА_3 , порушують права, інтереси та (або) обов`язки апелянта, оскільки останній, як один із власників квартири у багатоквартирному будинку позбавлений права користування даним приміщенням.

Вирішення судом першої інстанції вимог щодо визнання права власності на господарську споруду без залучення ОСОБА_1 до участі в розгляді справи у якості співвідповідача свідчить про порушення його законних прав, інтересів та (або) обов`язків.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вирішення судом першої інстанції вимог позивача про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 , жодним чином не порушує законних прав, інтересів та (або) обов`язків апелянта ОСОБА_1 , оскільки такий є власником квартири АДРЕСА_7 вказаного будинку і не має будь яких прав щодо квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 4 ч. 3. ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Таким чином позов щодо визнання права власності на господарську споруду пред`явлено до не усіх належних відповідачів, що є безумовною підставою в цій частині для відмови у його задоволенні.

Суд не вправі встановлювати факти, робити висновки по суті за неналежного суб`єктного складу учасників та вирішувати питання про права і обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, а тому дійшов передчасного висновку про задоволення вимоги позивача про визнання за ним права власності на господарську споруду: сарай під літ. «Д» .

З врахуванням наведеного рішення суду першої інтонації в частині визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на господарську споруду: сарай під літ. «Д», підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даної вимоги з вищенаведених підстав.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір у розмірі 439,42 грн. понесений за подання апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 48, 51, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2013 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на господарську споруду: сарай під літ. «Д», що розташовані по АДРЕСА_3 скасувати та у задоволенні даної вимоги ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 439,42 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: