Провадження № 2/727/10/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Чебан В.М.

при секретарі Гладкій Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Чернівецький обласний фаховий коледж мистецтв ім. С.Воробкевича» в особі директора Бобика Василя Васильовича про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі, - ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального закладу «Чернівецький обласний фаховий коледж мистецтв ім. С.Воробкевича» в особі директора Бобика В.В. про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працює черговою у гуртожитку.У листопаді 2021 року вона, стикнулася із грубим порушення її конституційного права на роботу з боку відповідача, яке полягало в тому, що у неї постійно незаконно вимагали на роботі медичну інформацію, щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVІD-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також почали вчиняти обмеження права працівника щодо повноцінної роботи.

Зазначає, що 11.11.2021 року їй було вручено наказ директора ОСОБА_2 комунального закладу «Чернівецький обласний фаховий коледж мистецтв ім. С.Воробкевича» від 10.11.2021 року № 252-к «Про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати ОСОБА_1 ».

Вказаний наказ мотивований тим, що оскільки у неї відсутнє відповідне щеплення у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пункту 41-6 Постанови Кабінету міністрів України №1236 від 09.12.2020 року (із змінами, внесеними постановою КМУ №1096 від 20.10.2021 року) необхідно здійснити в обов`язковому порядку щеплення від COVID-19 та надати роботодавцю документ, що підтверджує проходження такого щеплення.

Звертає увагу на те, що ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між позивачем та відповідачем такого зобов`язання з боку позивача немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача про відсторонення позивача від роботи з підстав відсутності щеплення.

Вважає, що відсутність у неї щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відсторонення від роботи та позбавлення заробітної плати.

Вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб»: «Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень». Тому, виключно ЗУ «Захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень. І цим законом щеплення від COVID-19 не встановлено, як обов`язкове, а тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» вважає незаконним та безпідставним.

При цьому, на сьогодні Законом не встановлено окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19.

Зазначає, що діюча Постанова КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами внесеними Постановою КМУ від 20.10.2021 року №1096 про введення карантину є незаконною та не підлягає виконанню.

Вважає, що вакцинування проти COVID-19, є ризикованою медичною процедурою, а відтак вона не надала своєї згоди на учать в медичних експериментах, так як ці вакцини не пройшли всіх стадій необхідних клінічних випробувань, а саме не пройшли четвертої фази досліджень вивчення побічних ефектів і противопоказань. Таким чином вважає, що відмова працівника від незаконної вакцинації не може вважатися порушенням трудової дисципліни.

На основі викладеного просить суд визнати протиправним та скасувати наказ № 252-к від 10.11.2021 року про відсторонення від роботи; зобов`язати відповідача поновити її на роботі, одночасно з наданням про це офіційного повідомлення та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2022 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

10 лютого 2022 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені в позові, а також пояснила, що 10.03.2022 року її вже допустили до роботи. Однак, вважала, що у зв`язку з неправомірними діями відповідача стаж у неї перерваний, а також тепер вона не може іти у відпустку. Дії відповідача щодо вакцинування були протиправними, оскільки вона не могла зробити шкоду своєму здоров`ю. Ствердила, що вона є інвалідом ІІІ групи з 2010 року після інсульту, та рахує, що у неї є протипоказання для вакцинування. Однак сімейний лікар їй відмовила, сказала, що у неї немає протипоказань для вакцинації. Ствердила, що у неї було два мікроінсульти: 1-й в 2009 році; 2-й 2012 році. Просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, однак спрямував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, а також зазначив, що підтримує викладене у відзиві та просив відмовити в задоволенні позову.

Так, згідно поданого відзиву, представник відповідача посилається на те, що 10.11.2021 року черговій гуртожитку ОСОБА_1 вручено повідомлення № 40/1 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 на період дії карантину, встановленого КМУ з 8 листопада 2021р.

Однак, позивачка зазначених вимог Закону не виконала і у неї було відсутнє відповідне щеплення у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пункту 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 року (із змінами, внесеними постановою КМУ №1096 від 20.10.2021 року), на основі яких необхідно здійснити в обов`язковому порядку щеплення від COVID-19 та надати роботодавцю документ, що підтверджує проходження такого щеплення або надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 р. № 596. На підставі вище викладеного 10 листопада 2021 року Позивачу вручено Наказ директора комунального закладу «Чернівецький обласний фаховий коледж мистецтв ім. С. Воробкевича» від 10.11.2021 року №252-к «Про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати ОСОБА_1 » Оскільки, позивач відмовилась ознайомитись з повідомленням №40/1 від 10.11.2021р., а також з наказом №252*к від 10.11.2021 року, про дану відмову складено відповідний акт №2 від 10.11.2021р.

Зазначає, що Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 р. № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Відповідним Наказом МОЗ визначено обов`язковість профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVІD-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, для працівників закладів фахової передвищої освіти незалежно від типу та форми власності, в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070).

Зазначає, що тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Вважає, що прийняте рішення про відсторонення позивача від роботи є обґрунтованим, містить належні посилання на норми чинного законодавства, що дають підстави для відсторонення позивача від роботи.

Суд, вислухавши доводи позивачки, дослідивши письмові докази у справі, приходить до переконливого висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює на посаді чергової гуртожитку в Комунальному закладі «Чернівецький обласний фаховий коледж мистецтв ім. С.Воробкевича», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с.23-25).

10.11.2021 року письмовим повідомленням №40/1 (а.с.21) директор комунального закладу «Чернівецький обласний фаховий коледж мистецтв ім. С.Воробкевича» ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_3 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19.

Згідно наказу директора комунального закладу «Чернівецький обласний фаховий коледж мистецтв ім. С.Воробкевича» Бобика В.В. від 10.11.2021 року № 252-к «Про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати ОСОБА_1 », ОСОБА_1 , чергову гуртожитку, відсторонено від роботи з 20.11.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 або надання довідки про абсолютні медичні протипоказання без збереження заробітної плати. Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 ОСОБА_1 від 10.11.2021 року №40/1 (а.с.20).

Відповідно до акту №2 від 10.11.2021 року (а.с.78) вручено ОСОБА_3 , що займає посаду чергової гуртожитку, повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 10.11.2021 №40/1 та наказ від 10.11.2021 №252-к «Про відсторонення від роботи без збереження з/плати ОСОБА_1 », даного працівника з проханням ознайомитись та підписати, на що ОСОБА_1 відмовилась та ставити свій підпис про його ознайомлення, не погоджуючись з останнім.

Згідно ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до п.п. а,б ст.10 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурні підрозділи; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83.

Разом з цим, належних та допустимих доказів щодо визнання незаконності в передбаченому Законом порядку процедури ухвалення вищезазначеного наказу МОЗ позивач суду не надала, а лише вважала, що адміністрація фактично виконала незаконні вимоги нормативних актів органів державної влади, які начебто порушують Конституцію України та трудове законодавство. А тому, відповідні твердження позивача, до уваги судом не приймаються.

Зазначене спростовує твердження позивача стосовно недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності.

Крім цього, виходячи з вищевикладеного, вакцинування можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Проте, позивачка суду не надала зазначених доказів, ствердивши в судовому засіданні, що її сімейний лікар усно їй повідомила, що у неї немає протипоказань для вакцинації.

Крім цього, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити також наступне.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік);

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID- 19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу.

Відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або поставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Водночас законодавством про працю не передбачена така підстава для звільнення, як відсутність у працівника щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, або відмова від вакцинації.

Водночас, стосовно таких позовних вимог як «поновлення на роботі», то вони також не підлягають до задоволення, виходячи із того, що як встановлено судом, позивач не була звільнена з роботи, а лише відсторонена, про що свідчить і сам зміст позову.

При цьому, тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) в даній справі за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

За наведених обставин, зазначені позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Стосовно посилань позивачки в судовому засіданні на можливу відмову роботодавця в наданні їй відпустки, в подальшому, після її відсторонення та факт переривання стажу, то останні наразі є тільки припущенням позивачки та не є предметом судового спору на даний час.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд зауважує, що індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від вакцинації, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, інших працівників закладу, які таку вакцинацію провели у встановленому державою порядку. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто, в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

Держава, встановивши заборону працювати особам, які не мають профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх працівників закладу.

Отже, право позивача на працю було тимчасового обмежено з огляду на суспільні інтереси.

При цьому позивачем не надано суду медичного висновку про наявність абсолютних протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим до задоволення не підлягають.

Доводи позивача про те, що оспорюваним наказом відповідача порушено конституційне право позивача на працю та доступ до професії, також є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Зважаючи на це, не праця, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні.

Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я громадян цієї держави.

Таким чином, норма ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» покликана захистити здоров`я та життя усіх працівників закладу, у зв`язку з ускладненою епідемічною ситуацією, а перебування на роботі працівників, які не отримали профілактичні щеплення, в організованих колективах створює ризик виникнення спалахів коронавірусу, що є загрозою для життя та здоров`я не лише працівників цього закладу, а й членів їхніх сімей, тобто працівник, який не отримав вакцинації проти COVID-19, не лише стає потенційно небезпечним для оточення, а й сам піддається підвищеному ризику захворіти, відвідуючи місця масового скупчення людей.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального закладу «Чернівецький обласний фаховий коледж мистецтв ім. С.Воробкевича» в особі директора Бобика Василя Васильовича про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі, необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального закладу «Чернівецький обласний фаховий коледж мистецтв ім. С.Воробкевича» в особі директора Бобика Василя Васильовича про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З повним текстом рішення суду учасники справи можуть ознайомитись 12 травня 2022 року.

СУДДЯ: