_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/397/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Салтан Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Остапчук О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (Одеська обл., Роздільнянський р-н., с. Личинське) до Акціонерного товариства ««Сенс Банк» (м. Київ, вул. В. Васильківська, 100), третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради (м. Одеса, вул. Косовська, 2Д), про визнання договору іпотеки недійсним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В :

24.11.2021 року позивач звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК», Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування свого позову зазначила, що 31.05.1968 року ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) зареєстрували шлюб.

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 12.05.2005 року ОСОБА_2 є власником квартири номер АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, та відповідно до норм ст. 104 СК України - шлюб припинився смертю одного з подружжя.

Отже, ОСОБА_1 - є власницею 1/2 квартири АДРЕСА_1 , як спільного сумісного майна подружжя.

Під час оформлення документів на спадщину, позивачка дізналася, що ОСОБА_2 , без її нотаріально засвіченої згоди, уклав іпотечний договір серія ВСР №080486 28.03.2006 року, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е, згідно якого ОСОБА_2 є майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_3 за договором кредиту №2006/13-2.06/232 від 28.03.2006 року та в іпотеку ним передано спільне сумісне майно подружжя - квартира АДРЕСА_1 , за відсутності нотаріально засвідченої згоди позивачки, а тим більш, наразі АТ «Альфа Банк» перереєстрував безпідставно та незаконно право власності на вказану квартиру на себе, що грубо порушує її право власності.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2022 року відкрито провадження у справі.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 17.06.2022 року було призначено повторний авторозподіл справи.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В..

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2022 року вказану справу суддею прийнято до свого провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2022 року замінено відповідачів Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» та Акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» на їх правонаступнику Акціонерне Товариство «Сенс Банк» Ідентифікаційний номер 23494714, місце реєстрації: 03150, м.Київ, вул.Велика Васильківська,100.

Позивач в судове засідання не з`явився, представник надала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовну заяву підтримала в повному обсязі, просила суд її задовольнити.

Представник відповідача АТ «Сенс Банк» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, надав заяву відповідно до якого просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність.

Представник третьої особи Служби у справах дітей ОМР в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, пояснення на позов не надав.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

31.05.1968 року ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 .

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 12.05.2005 року ОСОБА_2 є власником квартири номер АДРЕСА_1 .

28.03.2006 ОСОБА_2 уклав іпотечний договір серія ВСР №080486 28.03.2006 року, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е, згідно якого ОСОБА_2 є майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_3 за договором кредиту №2006/13-2.06/232 від 28.03.2006 року та в іпотеку ним передана квартира АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерті серії НОМЕР_2 .

Судом встановлено, що вищевказаний договір був укладений в період шлюбу після набуття подружжям права власності на вказане нерухоме майно. В свою чергу ОСОБА_1 не надавала згоду на укладання кредитного та іпотечного договорів, не надавала згоду на розпорядження ОСОБА_2 спільним майном (квартирою), не є стороною вказаних договорів, отримані грошові кошти за кредитним договором не використовувались в інтересах сім`ї, що свідчить про відсутність будь-яких правовідносин, зобов`язань між останньою та АКБ «Укрсоцбанк».

Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) (в редакції діючій на момент набуття права власності на майно) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ч. 3 статті 368 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України (в редакції діючій на момент набуття права власності на майно), об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Крім того, вказане майно не є особистою приватною власністю одного з подружжя (чоловіка) в розумінні статті 57 СК України (в редакції діючій на момент набуття права власності на майно).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України (в редакції діючій на момент набуття права власності на майно), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України (в редакції діючій на момент набуття права власності на майно), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України (в редакції діючій на момент набуття права власності на майно), правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Отже, враховуючи наведене, моментом набуття ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на квартиру є 12.05.2005 року.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 10.07.2019 р. по справі № 522/3901/16-ц

«У випадку визнання право власності на предмет іпотеки за одним із подружжям або особою, яка проживає з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то тут до нового набувача не переходить право власності на предмет іпотеки після укладення договору іпотеки, оскільки вважається, що така особа набула право на майно у період первинного придбання майна».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції діючій на момент укладення іпотечного договору):

- Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

- Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель;

- Боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання;

- Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника;

- Основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції діючій на момент укладення іпотечного договору), іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про іпотеку» (в редакції діючій на момент укладення іпотечного договору) визначено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.

Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Частиною першою та другою статті 65 СК України (в редакції діючій на момент укладення іпотечного договору) передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України (в редакції діючій на момент укладення іпотечного договору), для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до статті 578 ЦК України (в редакції діючій на момент укладення іпотечного договору), майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Зазначені положення законодавства свідчать, що обов`язковими умовами відповідальності особи (другого з подружжя) за договором іпотеки є:

1.Наявність у особи основного зобов`язання на підставі договору, закону або рішення суду;

2.Наявність у особи статусу іпотекодавця (боржника або майнового поручителя);

3.Надання письмової нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя на укладення договору іпотеки.

Договір іпотеки від 28.03.2006 року, укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , як співвласника предмета іпотеки, порушує її законні майнові права та інтереси, суперечить вимогам законодавства України.

Таким чином, сторони договору не дотрималися вимог статті 203 ЦК України, ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України, ч. 2 ст. 6, п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», що є законною підставою для визнання даного договору недійсним.

Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), в якому Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.

Застосування матеріального права у подібних правовідносинах також відображається у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року по справі № 643/6453/17.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України (в редакції діючій на момент укладення іпотечного договору), цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України (в редакції діючій на момент укладення іпотечного договору), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Відповідно до ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

За статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

За правилами п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» (в редакції діючій на момент укладення іпотечного договору), іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови, зокрема, опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Як зазначалось вище, згідно з частиною третьою статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У зв`язку з укладенням договору іпотеки, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Є. 28.03.2006 року накладено заборону на відчуження на спірну квартиру.

Діюче обтяження, накладене на належне позивачу майно, створює перешкоди в здійсненні останньою права на розпорядження цим майном.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України ««Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 31-1 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником.

Відповідно до ч. 2 ст. 31-1 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення.

Отже, проаналізувавши та оцінивши всі обставини справи та надані на їх підтвердження докази, правові норми, що регулюють правовідносини, які склалися між сторонами, суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки та скасувати накладені обтяження.

Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 279, 280-282, 289, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (Одеська обл., Роздільнянський р-н., с. Личинське) до Акціонерного товариства ««Сенс Банк» (м. Київ, вул. В. Васильківська, 100), третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради (м. Одеса, вул. Косовська, 2Д), про визнання договору іпотеки недійсним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно задовольнити повністю.

Визнати недійсним іпотечний договір серія ВСР №080486 28.03.2006 року, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е, укладений між ОСОБА_2 та АКБ СР «УКРСОЦБАНК», згідно якого ОСОБА_2 є майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_3 за договором кредиту №2006/13-2.06/232 від 28.03.2006 року.

Виключити записи про обтяження, внесені Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. 28.03.2006 року з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 35362014.

Скасувати рішення Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Червинської Ніли Євгенівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 60767837 від 05.10.2021 12:30:03, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК»( ).

Стягнути з Акціонерного товариства ««Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання Одеському апеляційному суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 14.12.2022 року.

Суддя Салтан Л. В.