РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2022 року

м. Рівне

Справа № 570/5734/19

Провадження № 22-ц/4815/526/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В, Шимківа С.С.

секретар судового засідання : Колвальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянув в порядку письмового спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 квітня 2021 року, ухвалене в складі судді Остапчук Л.В., дата складання повного тексту не зазначена, у справі №570/5734/19,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_1 укладено Кредитно-заставний договір № ROHPAN67520568 від 11 червня 2008 року, згідно якого відповідачу надано кредит в сумі 9847,73 доларів США на строк до 10 червня 2013 року. Відповідач не виконує взяті на себе обов`язки по погашенню кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредитному договору станом на 06.11.2019 року в сумі 74925,53 доларів США, що складається 9150,67 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 3179,96 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 882,80 доларів США заборгованість за комісією за користування кредитом, 61712,10 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань.

Оскільки законодавство не зобов`язує кредитодавця вимагати від боржника сплати повної суми заборгованості, то кредитодавець на свій розсуд вимагає лише частину заборгованості, а саме - заборгованість за відсотками за користування кредитом, яка становить 3179,96 доларів США та 882,80 доларів США заборгованість за комісією за користування кредитом.

Просив суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 4062,76 долари США, що за курсом НБУ станом на 06.11.2019 року становить 100390,80 гривень та судові витрати по справі.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 21 квітня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а судові витрати покласти на відповідача.

Вважає, що суд першої інстанції, відмовивши в задоволенні позову, неповно та не всебічно з`ясував обставини справи, допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права. Вказує на переривання строку позовної давності, оскільки відповідач здійснив проплату заборгованості 25.11.2018 року, що свідчить про визнання боргу. Покликається на незастосування судом постанов Верховного Суду у аналогічних справах та просить апеляційний суд оцінити надані докази та правові висновки зазначенні у постановах Верховного Суду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване, а доводи апеляційної скарги не пов`язанні з обґрунтуванням позовних вимог та предметом спору.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд враховує, що правовідносини сторін засновані на письмовій документарній формі, докази, які сторони вважали за необхідне подати, подані, позиції скаржника викладені письмово згідно із п.5 ч.2 ст.356 ЦПК України.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Встановлено, що 11 червня 2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_1 укладено Кредитно-заставний договір № ROHPAN67520568, згідно якого відповідачу надано кредит в сумі 9847,73 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % на рік від суми залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 10.06.2013 року.

Відповідно до вказаного договору відповідач надав в заставу автомобіль ВАЗ, модель: 210994-20, рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.

Відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання і своєчасно не сплачував заборгованості по кредиту, за відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

Рішенням Рівненського районного суду від 19 грудня 2011 року по справі № 2-760/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави позовні вимоги задоволено, звернуто стягнення на предмет застави згідно договору застави рухомого майна від 11.06.2008 року - автомобіль марки "ВАЗ", модель: 210994-20, рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ROHPAN67520568 від 11.06.2008 року в розмірі 14061 дол. США 58 центів, що за курсом НБУ від 25.08.2010 року складає 110945 грн. 89 коп., стягнуто судові витрати.

Додатковим рішенням Рівненського районного суду від 01 лютого 2013 року звернуто стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Будь-які докази реалізації предмету застави в матеріалах справи відсутні.

Після ухвалення судового рішення позивач продовжував нараховувати відсотки, комісію, пеню.

З наданого позивачем розрахунку сума заборгованості за кредитним договором станом на 06 листопада 2019 року становить 74925,53 доларів США та складається з заборгованості за кредитом - 9150,67 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 3179,96 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 882,80 долари США, заборгованості за пенею - 61712,10 доларів США.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і у встановлений законом строк.

Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін -календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами кредитно-заставного договору сторони визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника, деталізувавши його обов`язок повернути весь борг частинами та встановили самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку - дострокове повернення всієї суми кредиту, виплати процентів за користування кредитом, виконання всіх інших грошових зобов`язань за договором у повному обсязі, а також можливість одностороннього розірвання договору банком, розірвання договору у судовому порядку та звернення стягнення на предмет застави тощо.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Оскільки сторони визначили строк усунення позичальником порушення умов договору та правовий наслідок неусунення - дострокове повернення кредиту у договорі, то саме він застосовується під час визначення обсягу заборгованості позичальника за процентами, штрафними санкціями, обрахування позовної давності та строку існування поруки.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Оскільки відповідач не виконував належним чином своїх зобов`язань станом на 13.08.2010 року виникла заборгованість за кредитним договором становить 14061 дол. США 58 центів, що за курсом НБУ від 25.08.2010 року складає 110 945 грн. 89коп. із урахуванням заборгованості по кредиту в розмірі 9 442 дол. США 23 центів, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 1 731 дол. США 08 центів, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 436 дол. США 25 центів, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та штрафи відповідно до умов кредитного договору.

Враховуючи зазначене, банк скористався своїм правом дострокового повернення кредиту пред`явивши у 2010 році позов до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, що призвело до зміни строку повернення кредиту з 10.06.2013 року на . Банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором з 4 лютого 2015 року на 25 квітня 2009 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Разом з тим, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року, постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 360/413/16-ц.

Отже, позивач мав право на стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої станом на 13.08.2010 року, тобто на час звернення з вимогою про дострокове виконання кредитного договору (звернення стягнення на предмет застави), що відображено у рішенні Рівненського районного суду Рівненської області від 19 грудня 2011 року у справі № 2-760/11 року.

Таким чином, висновок суду про безпідставність нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами, комісії та пені на підставі кредитно-заставного договору, після зміни строку кредитування (вересень 2010 року) є правильним.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності за зобов`язаннями які виникли до грудня 2011 року.

Відповідно до пункту 14.11 кредитно-заставного договору позовну давність встановлено сторонами у 5 років.

Перебіг позовної давності для позивача ПАТ КБ «Приватбанк» розпочався у вересні 2010 року з моменту звернення до суду із вимогами про дострокове виконання зобов`язань за договором і повернення всієї суми кредиту, сплати процентів та інших платежів шляхом звернення стягнення на предмет застави та завершився через 5 років вересень 2015 року. Із вимогами про стягнення відсотків за користування кредитом та комісії позивач звернувся лише у грудні 2019 року.

Доводи апеляційної карги про переривання строку позовної давності не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи апеляційної скарги не стосуються предмету позову, обставин якими обґрунтовані позовні вимоги та правовідносин що виникли між сторонами, а тому у апеляційного суду відсутній обов`язок давати на них обґрунтовану відповідь.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,тому відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. залишити без задоволення .

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 квітня 2021 року залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 12 травня 2022 року.

Головуючий :

Судді :