ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/537/21 Номер провадження 22-ц/814/937/22Головуючий у 1-й інстанції Самойленко Л. М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді-доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник заявника адвокат Репало Д.О.

представник Полтавської обласної прокуратури Марченко О.А.

представник Державної казначейської служби України Неймет О.А.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України

на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 01 листопада 2021 року, ухвалене суддею Самойленко Л.М., повний текст рішення складено дана не вказана

у справі за заявою ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,-

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 19 062 646,40 грн. в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Заява мотивована тим, що він був позбавлений волі, обвинувачений у вчиненні злочинів та засуджений, виправданий та знову засуджений і нарешті виправданий остаточно. Вказав, що став жертвою неналежного виконання своїх службових та посадових обов`язків працівниками органів державної влади, що призвело до обвинувачення та засудження його на підставі припущення. Держава, як учасник правовідносин, несе відповідальність за матеріальні збитки та моральну шкоду, яких зазнав заявник у зв`язку із незаконним кримінальним переслідуванням та безпідставним засудженням до реального відбування покарання на 11 років позбавлення волі із конфіскацією всього майна та стягненням грошових коштів за цивільним позовом в сумі 701 656,6 грн. Зазначав, що з 28 квітня 2011 року його життя перетворилося на жах. На момент завершення судових процесів залишився зламаний фізично та духовно, деморалізований та непристосований до життя в умовах сьогодення. Також зазначав, що тривалий час перебував в СІЗО в неналежних умовах, не мав можливості отримати належну медичну допомогу, перебуваючи в мовах позбавлення волі, переніс складну операцію з видалення злоякісної пухлини (видалено шлунок) та потребував хімічної терапії. Провів кращі роки свого життя під слідством і судом, був позбавлений звичайних людських можливостей жити зі своєю родиною та не знати незаконного переслідування від держави, лікуватися на власний розсуд, подорожувати тощо. Крім того, дана подія мала колосальний резонанс в засобах масової інформації, що мало негативні наслідки для заявника та його сім`ї. Зазначав, що обраний ним спосіб захисту відповідає вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», висновкам Великої Палати Верховного Суду 21.11.2012 року у справі №146/1091/17, від 20.03.2019 року у справі № 686/1049/18, практиці Верховного Суду, зокрема, у справі 554/5980/18, та просив провести розгляд справи у відповідності до вимог діючого законодавства та у тому порядку, який обрав заявник, що на його думку, не суперечить закону та є втіленням верховенства права. Просив суд стягнути 18 720 000,00 грн. моральної шкоди за період позбавлення волі, 240 000,00 грн. моральної шкоди за період, що не включає позбавлення волі, 60 000 грн. витрат на правничу допомогу та 42 646,41 грн., що були стягнуті виконавчою службою, а всього 19 062 646, 40 грн.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 01 листопада 2021 року заяву ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, моральну шкоду у розмірі 2 208 000 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 102 646,41 грн., що разом складає 2 310 646,41 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 під слідством та судом перебував 112 місяців 10 днів (з моменту затримання 28.04.2011 р. по 08.09.2020 р.- винесення виправдувального вироку), з яких 64 місяці 15 днів перебував у місцях позбавлення волі (з 28.04.2011 р. по 27.08.2014 р. та з 23.08.2018 р. по 08.09.2020 р.) та 48 місяців перебував під судом і слідством без позбавлення волі. Проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинним в інкримінованих йому злочинах, який набрав законної сили, суд дійшов до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до погіршення стану здоров`я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків, ступінь зниження репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Суд визнав за можливе визначити розмір моральної шкоди із розрахунку 1 мінімальна заробітна плата за кожен із 48-ми місяців перебування під судом та слідством (без позбавлення волі): 48 х 6000 = 288 000,00 грн. та за період, який включає позбавлення волі: 64 місяці х 6000 х 5=1 920 000,00 грн. із розрахунку п`ятикратного розміру заробітної плати за кожен місяць перебування в умовах позбавлення волі, а всього 2 208 000,00 грн. Також судом задоволено заяву ОСОБА_1 в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн., які підтверджені договором про надання правничої допомоги від 23.10.2018 р., додатковою угодою до договору про надання правничої допомоги, актом виконання робіт за договором про надання правничої допомоги від 23.10.2018 р. та дублікатом квитанції від 09.10.2020 р. на суму 60 000,00 грн. Судом також задоволено вимогу ОСОБА_1 про стягнення коштів, стягнутих з нього виконавчою службою у розмірі 42 646,41 грн., що підтверджено довідкою про розподіл коштів, стягнутих із заявника по виконавчому провадженні № 57447213 з моменту відкриття виконавчого провадження по 10.11.2020 рік.

В апеляційній скарзі Полтавська обласна прокуратура, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірні правовідносини, у першу чергу, врегульовано загальними нормами ЦК України, зокрема ст. ст. 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 та спеціальними, які закріплено у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зазначає, що з наведених у заяві ОСОБА_1 підстав для відшкодування шкоди вбачається, що 08.09.2020 року Верховним Судом відносно нього постановлено остаточне рішення про виправдання за пред`явленим обвинуваченням. Згідно норм спеціального Закону питання відшкодування матеріальної шкоди вирішується тим органом, який постановив рішення про закриття відносно особи кримінального провадження або постановив виправдовувальний вирок. Водночас, питання відшкодування моральної шкоди вирішується виключно в порядку позовного провадження за правилами цивільного законодавства за участю позивача і відповідача. Тому, вважає, що у порушення вимог спеціального Закону суд незаконно розглянув та задовольнив вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. При цьому, у резолютивній частині суд вказав, що відмовлено у задоволенні решти позовних вимог. Тому, форма розгляду судом заяви ОСОБА_1 в порядку позовного провадження передбачає участь у справі позивача та відповідача. Вважає, що ОСОБА_1 фактично обґрунтовує свої вимоги неправомірними діями Полтавської обласної прокуратури, що виразилися у незаконному притягненні до кримінальної відповідальності, проте суд розглянув заяву не у позовному провадженні та без залучення Полтавської обласної прокуратури.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення створює для Державної казначейської служби України обов`язок здійснити безспірне списання коштів з рахунків державного бюджету, тому має право на апеляційне оскарження судового рішення. Звертає увагу, що згідно положень постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу держаної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Проте, суд розглянув справу без залучення до участі Державної казначейської служби України. Крім того вважає, що судом не правильно застосовані норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», внаслідок чого розмір матеріальної шкоди заявнику безпідставно завищено. Так, суд визначив розмір відшкодування матеріальної шкоди у сумі 102 646, 41 грн. Хоча в описовій частині рішення зазначено лише дві окремі суми, які заявник просить стягнути, без належного їх обґрунтування та дослідження, а саме: витрат на правничу допомогу у розмірі 60 000 грн. та коштів, які були стягнуті з ОСОБА_1 органами виконавчої служби, в розмірі 42 646,41 грн. Тобто, судом першої інстанції порушені норми матеріального права, оскільки до розміру матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, включені витрати на правову допомогу. Вважає, що оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень ст. ст. 15,16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовної заявою. Зазначає, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду, тому судом такі справи повинні розглядатися в порядку позовного провадження в межах цивільного судочинства. Крім того, звертає увагу, що суд першої інстанції мав постановити ухвалу, а не рішення, оскільки у даній справі розглядався не позов, а заява ОСОБА_1 .

У запереченні на апеляційні скарги представник заявника адвокат Репало Д.О. просить їх відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції вбачається, що 28.04.2011 року ОСОБА_1 було затримано, 06.05.2011 року - заарештовано та пред`явлено першочергове, а 27.04.2012 року - кінцеве обвинувачення за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 27, п. п. 6, 11, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 263, ч. ч. 4, 5 ст. 27, ч. 5 ст. 185 та ч. 2 ст. 263 КК України.

Вироком Хорольського районного суду Полтавської області від 10.02.2014 року (т.1 а.с. 31-77) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 4 ст. 27 п.п. 6, 11, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 263, ч. ч. 4, 5 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 185 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 27 п. п. 6, 11, 12, ч. 2 ст. 115 КК України у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності;

- за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 263 КК України (в редакції до 05.07.2012 року) у виді 3 (трьох) років позбавлення волі;

- за ч. 4, 5 ст. 27 ч. 5 ст. 185 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке йому належить на праві власності.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України призначено ОСОБА_1 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності, ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 263 КК України визнано невинним і по суду виправдано за відсутністю в його діях складу злочину .

Строк відбування покарання ОСОБА_1 рахувати з 28.04.2011 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 20808,70 грн. матеріальної шкоди та 240000,00 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 440847,90 грн. матеріальної шкоди.

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Полтавської області від 27 серпня 2014 року вищевказаний вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 27, п. п. 6, 11, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 263, ч. ч. 4, 5 ст. 27, ч. 5 ст. 185 та ч. 2 ст. 263 КК України скасовано за відсутністю у його діях складу злочину, з закриттям в цій частині провадження по справі. У частині засудження за ч. 1 ст. 185 КК України вирок скасовано у зв`язку із неповнотою досудового розслідування, справу в цій частині повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування, яка постановою слідчого СВ Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області від 30 січня 2015 року в подальшому була закрита за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

У подальшому ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2015 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27 серпня 2014 року з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 23.08.2018 року (т.1 а.с 79-96) апеляції прокурора прокуратури Полтавської області, засуджених ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , захисника Листопад Н.А., в інтересах засудженого ОСОБА_1 , та адвоката Пугача С.В. в інтересах засудженого ОСОБА_5 , залишено без задоволення, а вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2014 року стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 - без змін.

Засудженого ОСОБА_1 взято під варту в залі суду негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_1 визначено рахувати з 23.08.2018 року.

Зараховано ОСОБА_1 у строк покарання строк перебування його під вартою з 15.04.2011 р. по 27.08.2014 р. відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, (в редакції Закону від 26.11.2015 року № 838-VIII), із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду від 08.09.2020 року (т.1 а.с 98- 104) касаційну скаргу захисника Репала Д.О. задоволено. Вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 10.02.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23.08.2018 року у частині засудження ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 185, ч. 4 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 263, ч. ч. 4, 5 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України - скасовано, а справу - закрито. Ці судові рішення в частині виправдання ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 263 КК України - залишено без змін.

ОСОБА_1 звільнено з-під варти в залі суду.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що загалом під слідством та судом ОСОБА_1 перебував 112 місяців 10 днів (з моменту затримання - 28.04.2011 р. по 08.09.2020 р. - винесення виправдувального вироку), з яких 64 місяці 15 днів перебував у місцях позбавлення волі (з 28.04.2011 р. по 27.08.2014 р. та з 23.08.2018 р. по 08.09.2020 р.).

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Паро судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 31.10.2018 року у справі №383/596/15, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, починаючи з моменту порушення кримінальної справи.

Таким чином, максимальний розмір моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом законом не установлений. Розмір моральної шкоди має визначатись судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», у місячному розмірі: з 1 січня 6 000 гривень, з 1 грудня 6 500 гривень, тобто на час розгляду справи в суді, мінімальна заробітна плата становить 6 000 грн.

Суд першої інстанції визнав за необхідне при здійсненні оцінки розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодування в даному випадку, врахувати наступні обставини.

Доданими до матеріалів справи документами, в тому числі медичною документацією, встановлено, що заявник є інвалідом II групи.

Відповідно до протоколу операції № 142 від 13.12.2013 р., історія хвороби № 11590, ОСОБА_1 , 1968 року народження встановлено діагноз до операції: рак шлунку та проведено операцію з тотального видалення шлунку з обома сальниками, пухлиною та абдомінальним сегментом стравоходу (т.1 а.с. 108), тобто у період перебування в умовах позбавлення волі заявник переніс складну операцію та був позбавлений можливості обирати медичний заклад для лікування.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що має заявник має психічні розлади та змушений періодично проходити лікування у психіатрічному закладі. Дані обставини підтверджуються випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 14020 Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М.В. Скліфосовського від 19.07.2017 р., діагноз: дисциркуляторна енцефалопатія ІІ стадія змішаного ґенезу (гіпертонічна-дисметаболічна) з венозно-дистензійним синдромом, помірним вести було-атактичним синдромом, помірним антено-невротичним синдромом, галюциноз органічного походження (т. 2 а.с. 18-20). Згідно епікризу № 239 Полтавської обласної психіатричної лікарні ім. О.Ф.Мальцева, вих. № 06-582 від 10.02.2017 р. ОСОБА_1 встановлено діагноз: галюциноз органічного походження (внаслідок комбінованого ураження головного мозку радіаційного, дисциркулярного) (т. 2 а.с. 23-25). Зазначено, що хвороба вперше проявилася у 1996 році, через деякий час стан хворого покращився, відчував себе задовільно, у 2011 році на фоні психотравмуючої ситуації через кримінальне провадження проти нього психічний стан погіршився.

Відповідно до експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії на засіданні № 32 від 29.01.2016 року за № 6384 ОСОБА_1 встановлено основний діагноз: рак шлунку Т3N2M0, кл. гр. ІІ а, пролонгація morbi. Гіпертонічна хвороба ІІ ст, ризик 4 (дуже високий). Гіпертензивне серце, стенокардія стабільна ФКП. Дифузний кардіосклероз. Атеросклероз аорти. СНІ. Церебральний атеросклероз. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст. судинно-дисметаболічного ґенезу з ХНМК в судинах вертебро-базилярного басейну, лікворо-венозною дисциркуляцією, кохлео-вестибулярною дисфункцією, прогресуючий перебіг, стійкий цефалічний синдром. Органічний розлад особистості. Галюцинаторно-параноїдний синдром. (т. 1 а.с. 111-114).

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 181 відділення радіаційної психоневрології Національного наукового центру радіаційної медицини НАМН України від 19.01.2018 р. діагноз: органічний маячний розлад (F 06.2). Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст. судинно-дисметаболічного ґенезу з мікровогнищевою неврологічною симптоматикою, лікворновенозною дисциркуляцією, когнітивним зниженням. Розповсюджений остеохондроз хребта з дегенеративно-дистрофічним та нефрон-рефлекторними проявами. С-а ventriculi (оперований в 2013; комбінована гастректомія з абдомінальним сегментом стравоходу) T3NxM0 кл. гр. ІІ а. Дисфагія. Хр. Безкамяний холецистит, ф. ремісії. Стеатогепатоз (т. 2 а.с. 15-17).

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого від 25.02.2021 р. Комунального закладу Миргородського центру первинної медико-санітарної допомоги, діагноз: ХДЕ 2-ст. з гіпертензивно-лікворним синдромом, церебростенічним синдромом ознаки картикальної атрофії у лобно-тімяних долях головного мозку (за даними МРТ). Знр. ГЕРХ. Рефлекс-езофаліт. Хвороба оперованого шлунку (тотальне видалення шлунка з обома сальниками, пухлиною та обдемінальним сенгентом стравоходу з приводу гостро-езофагального раку 13.12.2013 р. (т. 2 а.с. 21-22).

Також суд першої інстанції взяв до уваги, що на момент розгляду справи заявник залишився зламаний фізично та духовно, деморалізований та непристосований до життя в умовах сьогодення. Тривалий час не може адаптуватися у суспільстві та відновити соціальні зв`язки, також врахував те, що на момент взяття заявника під варту він був молодим чоловіком у віці 43 роки, мав власне господарство, був одружений, мав на утриманні дружину та 3-х неповнолітніх дітей, матір, рідних сестру та брата. Був повноцінним членом суспільства, мав друзів та користувався авторитетом серед людей зі свого оточення та місця проживання, займався суспільно корисною працею. У зв`язку з незаконним перебуванням під судом та слідством був позбавлений звичайних людських можливостей жити зі своєю великою родиною та не знати незаконного кримінального переслідування від держави, лікуватися на власний розсуд, подорожувати, тощо.

Крім того, дана подія мала колосальний резонанс в місцевих та всеукраїнських засобах масової інформації, що мало негативні наслідки для заявника та його сім`ї.

Таким чином, проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинним в інкримінованих йому злочинах, який набрав законної сили, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до погіршення стану здоров`я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків, ступінь зниження репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Апеляційний суд у складі колегії суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом заяви є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, а саме, моральної шкоди у розмірі 18 720 000,00 грн. за період позбавлення волі (з 28.04.2011 р. по 27.08.2014 р. та з 23.08.2018 р. по 08.09.2020 р.), 240 000,00 грн. моральної шкоди за період, який не включає позбавлення волі (8 місяців), 60 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, 42 646,41 грн., які були стягнуті з ОСОБА_1 виконавчою службою за виконавчими листами.

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно п. 2 частини 2 ст. 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. При визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно ст. 2 ч. 1 п.п.1,1.1,2, ч.2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1.1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1.1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Згідно ст. 3 цього Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Таким чином, виходячи з предмету вимог заявника ОСОБА_1 , то вони регулюються п.п. 3,4,5 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону.

Згідно ч.1,5,6 ст. 4 цього Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно ч. 1,2 ст. 12 цього Закону, розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Згідно ст. 13 цього Закону, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Таким чином, по справі вбачається, що суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву ОСОБА_1 та відкрив у ній провадження, а по закінченню її розгляду у порушення вимог ст.ст. 12,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ухвалив рішення суду замість ухвали суду.

Крім цього, судом першої інстанції залишено поза увагою один із загальних принципів цивільного судочинства, яким є принцип змагальності сторін, згідно якого цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Виходячи з предмету заявлених вимог, суд першої інстанції повинен був виходити з того, що заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди, є спірними, оскільки значно перевищують, передбачений ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди, який визначається з урахуванням обставин справи, та за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Зокрема,зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що він вважає, що мінімальний розмір відшкодування, яким є 672 000 грн. (112 місяців (перебування під слідством та судом) х 6 000 грн. (встановлена мінімальна заробітна плата з 01.01.2021 р.)) не є достатньою компенсацією, тому ним заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди за період перебування під судом (не під вартою) із розрахунку 10 мінімальних заробітних плат за кожен місяць, тобто 1 мінімальна заробітна плата за кожні три дні. Розрахунок моральної шкоди за період, який не включає позбавлення волі: 112-104=8 місяців х 10 мінімальних заробітних плат (6 000 грн. х 10 = 60 000) = 240 000 грн. Також ОСОБА_1 у заяві вказує, що за кожен із 104 повних місяців його перебування під вартою, справедливою є компенсація у розмірі 30 мінімальних заробітних плат, тобто 1 мінімальна заробітна плата за кожен день знаходження у неволі-пеклі. Розрахунок моральної шкоди за період позбавлення волі: 104 місяці х 30 мінімальних заробітних плат (30 х 6 000грн.=180 000) = 18 720 000,00 грн. (т.1 а.с.17-18).

Таким чином, у заяві ОСОБА_1 вказані розміри моральної шкоди (18 720 000,00 грн. та 240 000 грн.) не є мінімальними розмірами відшкодування моральної шкоди, як встановлено законом, а є значно більшими від гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, яку повинен визначити суд у будь-якому випадку.

Рішенням суду першої інстанції, яке є предметом перегляду апеляційної інстанції, стягнута моральна шкода у розмірі 1 9200 000,00 грн. із розрахунку п`ятикратного розміру заробітної плати за кожен місяць перебування ОСОБА_1 в умовах позбавлення волі (64 місяці х 6 000 грн. х 5) та стягнута моральна шкода за перебування ОСОБА_1 під судом 48 місяців із розрахунку 1 мінімальна заробітна плата за кожен місяць (48 місяців х 6 000 грн.)., а всього 2 208 000,00 грн.

Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №201/10234/20 від 08.02.2022 року, зокрема, усправі, що була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, особа звернувся до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним арештом, у розмірі 1 500 000,00 грн., вказаний розмір не є мінімальним розміром відшкодування моральної шкоди, що встановлений законом, а значно більший від гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, який повинен визначити суд у будь-якому випадку. У зв`язку із зазначеним, із врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у цій постанові, такі вимоги підлягають розгляду в порядку позовного провадження, де позивачем є сама потерпіла особа, відповідачем має бути держава в особі відповідного органу. Згідно п.п. 114,132 цієї постанови, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що заява про відшкодування моральної шкоди розглядається тільки судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, у тому числі висновків експертизи. Такі процесуальні дії суду притаманні змагальному процесу, яким є за чинними на цей час процесуальними кодексами саме позовне провадження. Відтак моральна шкода у цих правовідносинах у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України та статтею 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього Закону дії без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Факт спричинення моральної шкоди, як і її розмір, що перевищує мінімально встановлений законом, підлягають встановленню та доведенню при розгляді відповідної вимоги, поданої у будь-якій формі з дотриманням необхідних, передбачених статтею 175 ЦПК України елементів у позовному провадженні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимоги заяви ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди підлягають розгляду у порядку позовного провадження за правила ЦПК України. Отже, вимоги про відшкодування моральної шкоди слід залишити без розгляду, оскільки провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України.

Згідно п. 8 ч. 1,2 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк. Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

В частині відшкодування судом першої інстанції за рішенням суду витрат на правову допомогу, понесених у межах кримінального провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

У цих правовідносинах можливо застосувати аналогію закону, оскільки подібні питання відшкодування витрат на правничу допомогу врегульовані положеннями ЦПК України і ГПК України.

Як зазначено вище, згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

З метою визначення порядку застосування вказаного Закону спільним наказом МЮ України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 04.03.96, vd960304 vn6/5/3/41, зареєстрованим в МЮ України 06.03.1996 р. за №106/1131, затверджено Положення «Про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно з пунктом 10 зазначеного Положення, відповідно до п.4 ст.3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Згідно матеріалів цивільної справи, правова допомога ОСОБА_1 у кримінальному провадженні під час касаційного оскарження вироку суду першої інстанції від 10 лютого 2014 року та ухвали суду апеляційної інстанції надавалася захисником (адвокатом) Репало Д.О. на підставі договору про надання правничої допомоги від 23.10.2028 року, відповідно до пункту 3.1. якого розмір гонорару обумовлюється сторонами згідно з додатковою угодою (т.1 а.с. 126-127).

Додатковою угодою сторони обумовили гонорар адвоката у розмірі 60 000 грн, що складається із авансу 30 000 грн. та оплати остатку 30 000 грн. після відкриття провадження за касаційною скаргою на вирок та ухвалу суду по сапові ОСОБА_1 (т.1 а.с. 128).

На підтвердження сплати захиснику Репалу Д.О. гонорару у розмірі 60 000 грн надано акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 09.10.2020 року та дублікат квитанції від 09.10.2020 року (т.1 а.с. 129,130).

Враховуючи викладене, колегія суддів, застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, приходить до висновку, що визначений ОСОБА_1 розмір витрат на професійну правничу допомогу справедливо компенсує його витрати на правову допомогу, тому заява ОСОБА_1 про відшкодування 60 000 грн. витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню за рахунок державного бюджету.

В частині відшкодування судом першої інстанції за рішенням суду витрат, понесених у виконавчому провадженні у розмірі 42 646,41 грн. у межах кримінального провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 10 зазначеного Положення, крім відшкодування заробітку та інших грошових доходів, громадянинові згідно з п.3 ст.3 Закону ( 266/94-ВР ) підлягають поверненню суми штрафу, стягнуті на виконання вироку суду як міри

покарання, судові витрати та інші витрати. До інших витрат відносяться суми, стягнуті з громадянина на виконання вироку в частині задоволеного цивільного позову, суми, внесені ним на відшкодування матеріальної шкоди добровільно або за вимогою адміністрації, а також суми, витрачені на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду та найом жилого приміщення.

По справі вбачається, що вироком Хорольського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2014 року цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у солідарному порядку на користь ОСОБА_2 20 808,70 грн. матеріальної шкоди та 240 000 моральної шкоди; стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ОСОБА_2 440 847,90 грн. матеріальної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23 серпня 2018 року вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2014 року в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_2 залишено без змін (т.1 а.с. 76, 95).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки Миргородського міськрайонного ВДВС Північно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Суми) від 10.11.2020 року №31069 про розподіл коштів, стягнутих з ОСОБА_1 по виконавчому провадженню №57447213 згідно розпоряджень державного виконавця відділу, що надійшли на депозитний рахунок відділу з моменту відкриття ВП по 10.11.2020 року, потерпілій ОСОБА_2 виплачено 38 633,12 грн., виконавчий збір 3 863,29 грн., витрати виконавчого провадження - 150,00 грн., всього 42 646,41 грн. (т.1 а.с. 139).

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що вказана ОСОБА_1 сума 42 646,41 грн, стягнута з нього на виконання вироку в частині задоволених цивільних позоіву ОСОБА_2 підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновків про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що за законодавчо визначеною формою не відповідає вимогам спеціального закону, оскільки замість постановлення ухвали суд першої інстанції ухвалив рішення суду. Крім цього, вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди підлягають розгляду за правилами позовного провадження, передбаченого ЦПК України. Щодо вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування суми 42 646,41 грн., стягнутої на виконання вироку суду та суми 60 000 грн., сплаченої у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, то вони підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.3 ст. 257 ЦПК України в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.

ОСОБА_1 на підставі п.13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

З урахуванням ціни позову, за подання апеляційної скарги Полтавська обласна прокуратура сплатила судовий збір у розмірі 17 025 грн. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 березня 2022 року клопотання Державної казначейської служби України про відстрочення сплати судового збору задоволено, відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 17 025 грн. до ухвалення судового рішення у справі.

Відсоток задоволення вимог ОСОБА_1 складає 4,44%, тому, з врахуванням принципу пропорційності, з Державної казначейської служби Українина користь держави підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 755,91 грн.

Згідно ч.7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, тому, з врахуванням принципу пропорційності, сплачений Полтавською обласною прокуратурою при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 16 269, 09 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. п. 8 ч. 1, ч. 2,3 ст. 257, 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 01 листопада 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду в частині відшкодування суми 42 646,41 грн, стягнутої на виконання вироку в частині задоволених цивільних позовів та в частині відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 60 000 грн. - задовольнити.

Відшкодувати з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування суми 42 646,41 грн, стягнутої на виконання вироку суду в частині задоволених цивільних позовів, та суми 60 000 грн., сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги, а всього у розмірі 102 646,41 грн., як завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Заяву ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, у розмірах 18 720 000,00 грн. та 240 000 грн. залишити без розгляду.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, він має право звернутися до суду повторно.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь держави судовий збір у розмірі 755,91 грн.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, понесені Полтавською обласною прокуратурою у розмірі 16 269,09 грн., компенсувати за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 травня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов