ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 листопада 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/1307/22

Головуючий у першій інстанції Гагаріна Т. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1052/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар: Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (суддя Гагаріна Т.О.), ухвалене об 11 год. 22 хв. у м.Ніжин, повний текст рішення складено 09 вересня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 . Позов мотивовано тим, що позивачка є власником 1/3 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 , іншими співвласниками будинку станом на 31.12.2012 року були: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . В натурі будинок не поділений. У подальшому спадкоємцем 1/3 частини будинку після померлої ОСОБА_5 стала ОСОБА_3 . За доводами ОСОБА_1 , відповідачка у 2016 році зареєструвала свого брата у житловому будинку АДРЕСА_1 , не маючи на те жодних правових підстав, оскільки вона тільки 18 вересня 2018 року стала спадкоємцем 1/3 частини будинку. Більш того, ОСОБА_3 не зверталася до позивачки і не отримувала від неї згоду на реєстрацію ОСОБА_2 . Позивачка вказувала, що відповідачі з 2016 року, тобто більше 5 років, не проживають у спірному будинку.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка ОСОБА_3 є власником частини будинку, відповідно відсутні правові підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідачка не втратила право власності на вказану частину будинку в силу вимог ст.ст.319, 321 ЦК України. Відповідач ОСОБА_2 у спірному будинку зареєстрований з 26 грудня 2015 року за життя попереднього власника, його бабусі, ОСОБА_5 , тобто як член сім`ї. При цьому відповідач є братом власника ОСОБА_3 , а отже членом її сім`ї.

Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 жовтня 2022 року стягнуто з позивачки на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 2 000 грн кожному.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності трьом співвласникам, в натурі він не поділений, тобто співвласники мають право власності на умовну частку у праві власності, але не мають у власності виділене житло в даному будинку. За доводами позивачки, в будинку відповідачі не проживають, а проживає їх мати без реєстрації, тому є підстави вважати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що станом на 31 грудня 2012 року власниками житлового будинку АДРЕСА_1 були: ОСОБА_4 (1/3 частка), ОСОБА_5 (1/3 частка), ОСОБА_1 (1/3 частка) (а.с.5, 6, 9).

Після смерті ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом 18 вересня 2018 року видано ОСОБА_3 на 1/3 частки у праві власності на житловий будинок за номером АДРЕСА_1 (а.с.46-48).

Також 18 вересня 2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на вказану частину будинку (а.с.49-51).

Відповідно до паспортних даних відповідачів ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , 17 листопада 2009 року, ОСОБА_2 26 листопада 2015 року (а.с.40, 44).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 19 вересня 2016 року разом із ОСОБА_3 за вказаною адресою зареєстрований брат ОСОБА_2 (а.с.11).

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 25 січня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Ніжинської міської ради Чернігівської області про визначення часток нерухомого майна та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування (а.с.56-61).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна ст. 317 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Також відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Згідно із ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналогічні положення закріплено в ст.156 ЖК України.

Колегія суддів апеляційного суду вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання ОСОБА_1 на положення ст.ст.319, 321 ЦК України, які регулюють право власності, не можуть бути підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Так, за матеріалами справи встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 є власником 1/3 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 , отже як власник має такі правомочності право володіння, користування і розпоряджання своєю власністю.

Позивачка ОСОБА_1 не надала будь-яких доказів на підтвердження наявності виключних підстав для позбавлення власника однієї із невід`ємних складових права власності права користування своєю власністю.

При цьому посилання позивачки на відсутність поділу будинку в натурі та непроживання ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні не впливають на зміст права власності.

Відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у житловому будинку в АДРЕСА_1 , ще за життя і з дозволу попереднього власника його бабусі ОСОБА_5 , тобто як член її сім`ї. Наразі він залишається бути зареєстрованим за вказаною адресою з дозволу нинішнього власника ОСОБА_3 , тобто як член її сім`ї, що не суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідачка не заперечує факту, що вони з братом не проживають за місцем своєї реєстрації, а з дозволу ОСОБА_3 , як власника, там проживають їхні батьки. При цьому позивачка не спростувала доводи відповідачки, що у фактичному користуванні останньої є дві ізольовані кімнати та кухня-коридор. Позивачкою також не доведено здійснення реєстрації ОСОБА_2 без її згоди за погодження його реєстації з тодішнім власником ОСОБА_6 .

Судом першої інстанції було правильно, всебічно і повно встановлено обставини справи, визначено характер правовідносин, які виникли між сторонами, та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку з чим рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: