Справа № 212/3384/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2022 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Ваврушак Н.М., за участі секретаря судового засідання Кушнарьової К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу в порядку спрощеного позовного провадження, за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без фіксації судового процесу технічними звукозаписувальними засобами, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я,-

ВСТАНОВИВ:

22.04.2021 ОСОБА_1 звернулось до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві.

25.06.2021 суддею Козловим Ю.В. зупинено провадження у справі до розгляду цивільної справи №212/8741/18 за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, Український науково - дослідний інститут промислової медицини, третя особа Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування санітарно-гігієнічної характеристики №322/4.6-7 від 17.08.2017 р. про умови праці та акту форми П-4 про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02.04.2018р.

У зв`язку з закінченням повноважень судді Козлова Ю.В. протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями відповідно до «Положення про автоматизовану систему документообігу суду» (зі змінами та доповненнями), розпорядження керівника апарату Жовтневого районного суду Дніпропетровської області № 228 від 24.09.2021 року справа № 212/3384/21 перерозподілена судді ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 01.10.2021 року прийнято цивільну справу до свого провадження.

Ухвалою від 14.02.2022 поновлення провадження у цивільній справи та справу та призначено до розгляду з повідомленням (викликом) сторін.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів протягом 4-х років на різних підземних посадах на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів. В наслідок неналежних умов праці, отримав професійне захворювання: Хронічне обструктивне захворювання легень. Первинним оглядом МСЕК від 24.05.2018 йому вперше встановлено 10% втрати професійної працездатності, після погіршення стану здоров`я встановлено 60% втрати професійної працездатності та визначена третя група інвалідності безстроково з 25.03.2021.

У зв`язку із отриманими профзахворюваннями порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, який позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно виникають складнощі у зв`язку загальною слабкістю, втомою, болями. Він не може повернутись до повноцінного образу життя відчуває фізичні страждання, фізичний біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що позивач з 09.02.1998 року по 12.11.2013 роки працював на різних підприємствах міста АТ «Суха Балка», ВАТ «ПівнГЗК» ПрАТ «ЦГЗК» ш. «Орджонікідзе», ПАТ «КЗРК». На підприємстві відповідача ОСОБА_1 працював лише 4 роки 3 місці, а саме з 01.12.199 по 16.04.2004, підтверджень, що працюючи на підприємстві відповідача він підпадав під шкідливих показників не надано. В акті про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02.04.2018 складеного за останнім місцем роботи ОСОБА_1 ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» в п.19 зазначено, що лише вину позивача у настанні професійного захворювання. Крім того суду не надано медичних висновків, які підтверджують факт перенесення позивачем моральних страждань, тому факт спричиненні моральної шкоди є недоведеним. При прийомі на роботу Відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологією виробництва не порушував, а тому протиправних дій відносно Позивача, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням професійних захворювань не вчиняв, а наслідок чого не може нести відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди є завищеним та необґрунтованим.

16.11.2022 представником відповідача подано письмові пояснення, де зазначено, що рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.07.2021 з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» стягнуто на користь ОСОБА_1 в порядку відшкодування моральної шкоди 180 000 гривень. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.01.2002 рішення від 27.07.2021 змінено, включеного в другому абзаці резолютивної частини: «без утримання податку з доходів фізичних осіб» В іншій частині рішення залишено без змін. В описовій частині рішень зазначено загальний стаж роботи в умовах впливу шкідливих факторів, який складає 9 років. Тобто при визначені розміру відшкодування моральної шкоди, суд врахував роботи Позивача, не лише на ПрАТ «ЦГЗК» а і на АТ «Кривбасзалізрудком»,тобто весь період роботи в умовах шкідливих факторів. Тому просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, справу просив розглядати за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Звернувся з клопотанням про відкладення розгляду справи в зв`язку з зі зміною істотних умов праці в частині режиму роботи.

Виходячи з норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, щодо строку розгляду справи, суд не знаходить підстав для відкладення судового засідання.

Оскільки відповідачі обізнані про час та місце розгляду справи, висловили свою позицію стосовно заявлених позовних вимог та скористався своїм правом на подати відзив та письмові пояснень, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

30.07.2021 року у зв`язку зі зміною типу акціонерного товариства змінено назву позивача - Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат».

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працював на шахті ім..Леніна ВАТ «Кривбасзалізрудком» на посаді підземного начальника дільниці з 01.03.2000 по 13.05.2002; замісником головного інженера по виробництву з зайнятістю на підземних роботах 50 процентів і більше робочого часу на рік з 14.05.2002 по 11.12.2002; підземним гірничим майстром з 11.12.2002 по 03.01.2003; підземним начальником дільниці з 03.01.2003 по 01.07.2003; підземним заступником начальника дільниці з 01.07.2003 по 16.04.2004. Звільнений за власним бажанням згідно ст.38 КЗ пП України 16.04.2004.

25.02.2021 рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини позивачу встановлено професійне захворювання: хронічне обструктичне захворювання легень третьої стадії (пиловий бронхіт третьої стадії, емфізема легень третьої стадії), група С, загострення середнього ступеня тяжкості. Легенева недостатність третього ступеня. Хронічне легеневе серце, НК першої стадії, захворювання професійне. (а.с.10)

По факту професійного захворювання за останнім місцем роботи ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» було проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02.04.2018 року де вказано, що професійне захворювання у ОСОБА_1 виникло внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мало місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування, підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зрони. Також підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут, а саме: робота в підземних, шкідливих умовах праці в період з 03.2000 по 04.2004 на ш. ім..Леніна ВАТ «Кривбасзалізрудком». (п.16 Акту)

За висновком МСЕК від 24.05.2018 року ОСОБА_1 вперше було встановлено 10% втрати професійної працездатності. (а.с.8)

За висновком МСЕК від 25.03.2021 ОСОБА_1 встановлено 60 % втрати професійної працездатності по ХОЗЛ та встановлено третя група інвалідності з 15.03.2021 безстроково. (а.с.9)

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Встановлюючи правовідносини, якими регулювалось положення сторін під час означених подій, суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 працював на підприємстві ВАТ «КЗРК» та отримав професійне захворювання, первинно йому встановлено втрата працездатності 24.05.2018, має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі ст.1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпПУ за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до Закону України «Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно зі ст.1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо работодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача.

Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо загальної вібрації, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..».

Судом встановлено, що стан здоров`я Позивача погіршується, що підтверджується висновками МСЕК, на протязі трьох років процента втрати професійної працездатності зріс з 10% до 60 %, що говорить про погіршення стану здоров`я Позивача.

Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю - це аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення, на якому наполягав представник відповідача. Хоча, на спростування доводів представника відповідача, матеріали справи та відповіді надані позивачем переконливо доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день є даність, яка формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 60%, встановлення 3 групи інвалідності, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання,а саме 4 роки 3 місяці, наявність рішень судів про відшкодування підприємством, де останній час працював позивач, де також підпадав під вплив шкідливих факторів, глибину і ступінь його моральних страждань пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Враховуючи надані Пленумом Верховного Суду України роз`яснення, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вище наведеної Постанови).

З врахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 30 000,00 гривень, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, що буде виваженою грошовою компенсацію тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити.

Відповідно Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 908,00 грн. ( розмір встановлений на момент звернення позивача до суду).

На підставі ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, керуючись ст. ст. 3 ст.12, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я, задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди в зв`язку з ушкодженням здоров`я в розмірі 30000,00 гривень (тридцять тисяч грн. 00 коп.) без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» в дохід держави судовій збір в розмірі 908,00 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до ч.6 ст.259 ЦПК України, якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, залежно від складності справи складання повного рішення суду може бути відкладено на строк - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», , 50029, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вулиця Симбірцева, буд. 1а.

Повне судове рішення складено та підписано 18.11.2022 року.

Суддя: Н. М. Ваврушак