Номер провадження: 22-ц/813/1846/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.
Суддів - Сегеди С.М., Комлевої О.С.
За участю секретаря - Дерезюк В. В.

Представника позивача адвоката Шипкова О.О.
Представника відповідача- адвоката Пінчука Д.С.
розглянула у судовому засідання м. Одеса в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1

-про встановлення факту проживання однією сімєю, поділ спільного майна подружжя, припинення права власності та визнання права власності на майно,-

ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог
31.07.2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , в подальшому уточнивши позовні вимоги просила:

- визнати її факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 з січня місяця 2002 року до 30 липня 2005 року;

-припинити право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки за адресою: с. Діброва Васильківського району Київської області: площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023; визнати право спільної сумісної власності на наступне майно:

-земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14 серпня 2008 року;

-житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . який придбаний за договором купівлі-продажу житлового будинку від 14 серпня 2008 року,

-земельні ділянки за адресою: с. Діброва Васильківського району Київської області: площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023; квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та придбана за договором купівлі-продажу від 13 вересня 2011 року;

-виділити їй із спільної сумісної власності 1/2 частку майна, визнавши за нею право власності на вищевказане майно;

-виділити ОСОБА_3 із спільної сумісної власності 1/2 частку майна, визнавши за ним право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та придбана за договором купівлі-продажу від 13 вересня 2011 року.

Зазначає, що з 2002 року вона з ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

30 липня 2005 року між ними був укладений шлюб.В період шлюбу ними придбана земельна ділянка з будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Водночас посилається на те, що 29 вересня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав грошову суму у розмірі 950 000, 00 грн для придбання земельних ділянок за адресою: с. Діброва Васильківського району Київської області: площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023, однак право власності на вказані ділянки оформив на себе.

Посилаючись на те, що вищевказане майно та земельні ділянки є спільною сумісною власністю подружжя просила задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на майно, задоволені.

Встановлений факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з січня місяця 2002 року до 30 липня 2005 року.

Припинено право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки за адресою: с. Діброва Васильківського району Київської області: площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023.

Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на наступне майно:

- земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14 серпня 2008 року;

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . який придбаний за договором купівлі-продажу житлового будинку від 14 серпня 2008 року,

- земельні ділянки за адресою: с. Діброва Васильківського району Київської області: площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023.

- квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та придбана за договором купівлі-продажу від 13 вересня 2011 року.

Виділено ОСОБА_2 із спільної сумісної власності 1/2 частку майна, визнавши за нею право власності на наступне майно: земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14 серпня 2008 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який придбаний за договором купівлі-продажу житлового будинку від 14 серпня 2008 року, земельні ділянки за адресою: с. Діброва Васильківського району Київської області: площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0023.

Виділено ОСОБА_3 із спільної сумісної власності 1/2 частку майна, визнавши за ним право власності на наступне майно: квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 та придбана за договором купівлі-продажу від 13 вересня 2011 року.

Припиняючи право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки за адресою: с. Діброва Васильківського району Київської області: площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023 районний суд виходив з того, що 29 вересня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав грошову суму у розмірі 950 000, 00 грн для придбання земельних ділянок за адресою: с. Діброва Васильківського району Київської області: площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023. Право власності на вказані ділянки були оформлені на ім`я ОСОБА_1 , однак останній мав намір в подальшому переоформити право власності на ОСОБА_3 , про що не заперечував представник відповідачів у судовому засіданні.

Визнавши їх спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 районний суд поділив їх між подружжям та визнав право власності на частину.

Короткий зміст апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що районний суд безпідставно припинив право власності на земельні ділянки за адресою: с. Діброва Васильківського району Київської області: площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023., що належать йому на праві власності. При цьому зазначає, що Свідоцтво про право власності на них отримано ним в 2015 року та не отримував борг у ОСОБА_4 . Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог.

Водночас зазначає, що районний суд належним чином не сповістив його про час та місце розгляду справи, чим порушив право на справедливий судовий розгляд.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача- адвокат Шипков О.О. просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а судове рішення без змін . Стверджує, що ОСОБА_1 був належним чином сповіщений про час та місце судового розгляду.Водночас зазначає, що районним судом встановлений факт позики у ОСОБА_4 в розмірі 950000 грн., який цього не заперечував.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.

На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», у виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від' 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р.,керуючисьстаттею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9від24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та з відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст.372ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_1 сповіщений належним чином, при цьому, явка його не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Відповідно до ч. 5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини по справі та оцінка апеляційного суду
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволення в межах доводів та вимог апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцієюта законами України. Суд застосовує при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права.Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, щопроцесуальні гарантії, викладені устатті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися досуду зпозовом щодо своїх цивільних прав таобов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право насуд», вякому право надоступ досуду, тобто право ініціювати всудах провадження зцивільних питань становить один зйого аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року усправі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), пп.2836, Series A№18). Крім того, порушення судового провадження саме пособі незадовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, якіє практичними та ефективними, а нетеоретичними абоілюзорними. Право надоступ досуду включає всебе нелише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було білюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати досуду цивільний позов без гарантії того, щосправу буде вирішено остаточним рішенням всудовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було бнеможливо детально описувати процесуальні гарантії, якінадаються сторонам усудовому процесі провадженні, яке єсправедливим, публічним ташвидким, негарантувавши сторонам того, щоїхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення усправах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п.45, від 10 липня 2003 року, та«Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п.25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставинсправи (див. «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимогиі заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам, а висновки суду, викладені в рішенні щодо поділу земельних ділянок за адресою: с. Діброва Васильківського району Київської області: площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023 та задоволення позов, у в цій частині, є помилковим.

Судом встановлені наступні фактичні обставини, які підтверджуються матеріалами справи.

30.07.2005 року відповідно до свідоцтва про шлюб укладеного 30 липня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували його в ВГС Бельц. Республіка Молдова .

Під час шлюбу ними придбано майно, а саме:

- земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ( відповідно до договору купівлі- продажу від 14 серпня 2008 року)( а.с.28-31).

- квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .( відповідно до договору купівлі-продажу від 13 вересня 2011 року)( а.с.33).

Як вбачається з державного акту право власності на земельну ділянку площею 0,7500 га ОСОБА_1 набуто на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок від 29 вересня 2004 року( ВВМ № 818201; ВВМ № 818202, ВВМ № 818203).( а.с.32).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна земельні ділянки за адресою: с. Діброва Васильківського району Київської області: площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023 зареєстровані за ОСОБА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 16.03.2015 року( а.с.68-70).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За таких обставин, судова колегія дійшла до висновку, що вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно було встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»(далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Між тим, будь-яких доказів того, що земельна ділянка площею 0,7500 га ОСОБА_1 набута на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок від 29 вересня 2004 року( ВВМ № 818201; ВВМ № 818202, ВВМ № 818203) є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів), а саме, що три земельних ділянки за адресою: с. Діброва Васильківського району Київської області: площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023 набуті подружжям на підставі договору позики ОСОБА_1 .

Достовірність доказів це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Вирішуючись даний спір між сторонами та керуючись зазначеними нормами чинного законодавства та принципами цивільного судочинства, шляхом аналізу навивних в матеріалах справи доказів, суд апеляційної інстанції прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Способи припинення права власності це юридичні факти, з якими закон пов`язує ліквідацію права власності взагалі, або перехід його до іншої особи.

Отже, підстави припинення права власності можуть бути поділені на дві групи. До

першої належать випадки, коли припинення права власності у однієї особи передбачає водночас виникнення права власності у іншої, тобто виникає

правонаступництво (наприклад, при продажу речі права продавця на річ переходять до покупця). До другої групи можна віднести випадки, коли право на річ припиняється внаслідок того, що річ знищена чи використана власником.

Відповідно до ст. 346 ЦК право власності припиняється у разі:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам`яток історії та культури;

6) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю;

7) викупу нерухомого майна у зв`язку з викупом з метою суспільної необхідності

земельної ділянки, на якій воно розміщене;

8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті власника;

12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, цей перелік не є невичерпним.

Відчуження власником свого майна як підстава припинення права власності здійснюється на основі цивільно-правових договорів, які одночасно є підставами його виникнення у набувача. З моменту набуття право власності за договором у набувача, припиняється право власності у відчужувача речі.

Матеріали справи не містять доказів щодо відчуження ОСОБА_1 зазначених ділянок, що розташовані в с. Діброва, Васильківського району, Київської області - ОСОБА_3 на підставі цивільно- правової угоди, а відтак і висновок суду про те, що земельні ділянки площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023 є їх спільною сумісною власністю є помилковим.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 264, 265 ЦПК України, та порушення норм матеріального права ст.321, 346 ЦК України ст.69-72 СК України у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову в позовних вимогах щодо розподілу земельних ділянок площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0, 25 га, кадастровий номер :03:007:0023 що розташовані в с. Діброва, Васильківського району, Київської області, оскільки вони належать на праві власності ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи , що при поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 , згідно квитанції від 21.10.2020 року сплачено 1270 грн, вона підлягає стягненню з позивачки .

В іншій частині рішення суду апеляційною інстанцію не переглядається в зв`язку з відсутністю доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст.367,368,374, 376, 381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2015 року в частині:

- припинення права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки за адресою: с. Діброва,Васильківського району,Київської області:

-площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0015;

-площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0022

-площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0023

-визнання права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельні ділянки за адресою: с. Діброва,Васильківського району,Київської області:

-площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0015;

-площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0022

-площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0023

- виділення ОСОБА_2 із спільної сумісної власності частки та визнання за ОСОБА_2 право власності на земельні ділянки за адресою: с. Діброва,Васильківського району,Київської області:

-площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0015;

-площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0022

-площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0023- скасувати та в цій частині прийняти нову постанову.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в частині:

- припинення права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки за адресою: с. Діброва ,Васильківського району, Київської області: площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0022, площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0023;

- визнання право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельні ділянки за адресою: с. Діброва,Васильківського району,Київської області: площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0015; площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0023;

-виділення ОСОБА_2 із спільної сумісної власності частки та визнання за ОСОБА_2 право власності на земельні ділянки за адресою: с. Діброва, Васильківського району, Київської області: площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0015;площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0022; площею 0,25 га, кадастровий номер :03:007:0023, залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) понесений судовий збір в розмірі 1270 грн

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 11.11.2022 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді- О.С.Комлева

С.М.Сегеда