РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

"13" травня 2022 р. смт Тиврів 145/1869/20

2/145/191/2022

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ратушняка І. О.

за участі секретаря Цюпій О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому вказує, що їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 .

Вона зареєстрована і проживає в даному житлі. Крім неї, там зареєстрована її внучка ОСОБА_2 . Вона зареєструвала її як члена сім`ї, так як вона раніше проживала з нею.

Стосунки між ними не склалися. Онука з лютого 2017 року по даний час не проживає в належному їй будинку, не користується цим житлом, не бажає навіть спілкуватися.

Реєстрація відповідачки в її житлі перешкоджає їй отримати субсидію. Вона - пенсіонер за віком і відповідно до рівня своїх доходів має право на субсидію.

Оскільки ОСОБА_2 на проживає в належному їй на праві власності будинку без поважних причин протягом 3 років і 9 місяців, вважає, що вона втратила право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1 .

Просить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати такою, що втратила право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1 .

В судове засідання представник позивача ОСОБА_3 не з`явилася, подала заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена в установленому законом порядку. Заяви про відкладення розгляду справи, про слухання справи у її відсутності до суду не надходило.

За таких обставин у відповідності до ст.280 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку вирішення спору.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до договору дарування від 02.04.1976, посвідченого секретарем Витавської сільської ради 2.04.1976 та зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 10.12.1984 (а.с.3-4) ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки виконавчого комітету Гніванської міської ради №06-33/1847 від 17.11.2020 (а.с.5) у будинку позивачки зареєстрована відповідачка.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 18.11.2020 (а.с.10) її онучка ОСОБА_2 , 2001 р.н.. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але з лютого 2017 року не проживає.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-709цс16, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України Верховний Суд України дійшов висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

За таких обставин, зважаючи на те, що ОСОБА_2 близько п`яти років в належному позивачу житловому будинку не проживає, беручи до уваги те, що вона не оплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню будинку та не бере участі у спільному побуті, та враховуючи вищезазначену правову позицію ВСУ, позов підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Доказів на спростування позову не надано.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст.16, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

ухвалив:

Позов задоволити.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати такою, що втратила право на користування житлом в будинку АДРЕСА_1 .

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до Тиврівського районного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 13 травня 2022 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не буде вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подана протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя Ратушняк І. О.