Справа № 694/1513/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01.12.2022 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Федорець С.В.,

за участю секретаря Літвін Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Звенигородка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за борговою розпискою,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення суми боргу за борговою розпискою з наступних підстав.

Так, позов обґрунтований тим, що 19.12.2019 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 30 000 гривень, які зобов`язався повернути у строк до 01.02.2020 року. В подальшому, 10.10.2020 року, відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти у сумі 40000 гривень, які зобов`язався повернути у строк до 01.03.2021 року разом з нарахованими відсотками за користування грошима за ставкою 6% на місяць, тобто 2400 гривень. У разі неповернення у вказаний строк грошових коштів, відповідач взяв на себе обов`язок виплатити пеню у розмірі 0,5 відсотків від суми позики за кожен день прострочення. На тих самих умовах відповідач позичив у позивача грошові кошти у сумі 15000 гривень 11.10.2020 року, про що ним у розпизці було зроблено відповідну відмітку. Крім того, 27.11.2020 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 150000 гривень, які зобов`язався повернути у строк до 27.12.2020 року разом з нарахованими відсотками за користування грошима за ставкою 6% на місяць, тобто 9000 гривень. У разі неповернення у вказаний строк грошових коштів, відповідач взяв на себе обов`язок виплатити пеню у розмірі 0,5 відсотків від суми позики за кожен день прострочення.

Як вказує позивач, зобов`язання за жодною розпискою відповідач у строк не виконав. З огляду на наведене, навівши відповідний розрахунок, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 19.12.2019 року в сумі 44256,89 гривень, заборгованість за договором позики від 10.10.2020 року в сумі 134722,50 гривень, заборгованість за договором позики у сумі 334185,00 гривень, загалом 513164, 39 гривень.

06 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.

10 листопада 2022 року ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився, від представника позивача адвоката Зайцева В.С. надійшла заява про слухання справи за його відсутності. Позовні вимоги просить задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином 12.11.2022, про що свідчить підпис на поштовому повідомленні, про отримання поштового відправлення.

Через неявку відповідача у судове засідання без поважних причин, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступних висновків.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

19.12.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, що підтверджено наданою копією розписки (а.с. 11).

Згідно до вказаної розписки, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у сумі 30 000 гривень, які зобов`язався повернути у строк до 01.02.2020 року.

10.10.2020 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 40000 гривень, які зобов`язався повернути у строк до 01.03.2021 року разом з нарахованими відсотками за користування грошима за ставкою 6% на місяць, тобто 2400 гривень. У разі неповернення у вказаний строк грошових коштів, відповідач взяв на себе обов`язок виплатити пеню у розмірі 0,5 відсотків від суми позики за кожен день прострочення.

Ці факти підтверджені наданою копією розписки від 10.10.2020 року (а.с. 12).

На тих самих умовах ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 15000 гривень 11.10.2020 року, про що ним у розпизці було зроблено відповідну відмітку (а.с. 12).

Крім того, 27.11.2020 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 150000 гривень, які зобов`язався повернути у строк до 27.12.2020 року разом з нарахованими відсотками за користування грошима за ставкою 6% на місяць, тобто 9000 гривень. У разі неповернення у вказаний строк грошових коштів, відповідач взяв на себе обов`язок виплатити пеню у розмірі 0,5 відсотків від суми позики за кожен день прострочення.

Зазначені факти підтверджені доданою до позову копією розписки від 27.11.2020 року (а.с.13).

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як позикодавець за договорами позики, укладеними 19.12.2019 року, 10.10.2020 року та 27.11.2020 року між ним та відповідачем у справі, які підтверджені відповідними розписками.

У відповідності до вимог статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена, зокрема, розписка позичальника.

Також згідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16.01.2019 року по справі №464/3790/16-ц, згідно до якої, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, В постановах Великої Палати Верховного Суду:723/304/16-ц від 23.10.2019 року;№ 464/3790/16-цвід 16.01.2019року викладено правові позиції, відповідно до яких наявність боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боржник отримав кошти та не повернув їх. При цьому у самому тексті розписки може міститися інформація з приводу суми, строку та плати за користування позикою.

Отже, факт написання відповідачем власноручно розписок, оригінал яких знаходиться у позивача, є підтвердженням отримання відповідачем грошової суми, вказаної в розписках та за умовами ст. 545 ЦК України вказує на відсутність виконання грошового зобов`язання відповідачем в повному обсязі.

Таким чином, суд доходить висновку, що договори позики від 19.12.2019 року, 10.10.2020 року та 27.11.2020 року укладено сторонами у відповідності зі ст. 1047 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, та підписала його, а тому він вважається укладеним з моменту його підписання.

При цьому, всі умови договору позики викладені сторонами в договорі, з якими вони погодились, підписавши договір без якихось зауважень чи розбіжностей. Окрім того, на момент укладення договору позики обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним.

Таким чином, факт укладення між сторонами 19.12.2019 року, 10.10.2020 року та 27.11.2020 року договорів позики підтверджується належними та допустимими письмовими доказами, а тому суд вважає доведеним факт існування боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, невиконаного в строк належним чином.

Крім того, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України у справі №6-369цс15 від 02.09.2015 року, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Так, договором позики від 19.12.2019 року сторонами не було узгоджено розмір процентної ставки за користування кредитом.

Таким чином, з урахуванням положень статті 625 ЦК України та правової позиції ВС у справі №6-369цс15 від 02.09.2015 року, перевіривши поданий суду позивачем розрахунок, суд вважає, що борг відповідача перед позивачем за вказаною розпискою буде складатися з основної суми позики 30000 гривень, пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за період з 01.02.2020 року по 01.08.2020 року 2572,13 гривень та 3% річних за користування грошовими коштами за період з 01.02.2020 року по 22.08.2020 року.

Розрахована на підставі вище зазначених норм законодавства України сума заборгованості відповідача перед позивача за борговою розпискою від 10.10.2020 року (з урахуванням допису від 11.10.2020 року) складає: 55000 гривень основного боргу, 50875,00 гривень пеня з 01.03.2020 року по 01.09.2021 року у розмірі, передбаченому сторонами у розписці, 0,5% за кожен день прострочення виконання зобов`язання, 12347,50 гривень інфляційні витрати з 01.03.2021 року по дату подання позову до суду, 16500,00 гривень 72% річних за період з 10.10.2020 року по 01.03.2021 року.

За договором позики між сторонами від 27.11.2020 року сума заборгованості відповідача перед позивачем складає: 150000,00 гривень основна сума боргу, 137250,00 гривень пеня у розмірі 0,5 вісотка за кожен день прострочення виконання зобов`язання, згідно до узгоджених у розписці сторонами умов, 37935,00 гривень інфляційні витрати за період з 27.12.2020 року по дату подання позову, 9000,00 гривень узгоджені сторонами 72% річних за користування грошовими коштами.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача цілком обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір у загальній сумі 5131 гривня 64 копійки, згідно до наданої квитанції (а.с.5).

Крім того, позивачем до позову долучено договір про надання правової допомоги від 14.08.2022 року, копія свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката Зайцева В.С., опис робіт, виконаних цим адвокатом та акт приймання-передачі правових послуг від 22.08.2022 року, а також квитанція про оплату. З вказаних документів вбачається, що позивач звернувся до адвоката за правовою допомогою, отримав цю допомогу у відповідності до умов укладеного договору та оплатив надані йому послуги у сумі 6000 гривень.

З огляду на наведене, враховуючи, що правова допомога відноситься до судових витрат, понесених позивачем, і ці витрати належним чином підтверджені, суд приходить до висновку про те,що вони також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування витрат на прибуття до суду, то позивачем було надано квитанцію від 10.11.2022 року про оплату послуг таксі на суму 5740,00 гривень, проте, з вказаної квитанції не вбачається, що вказані витрати понесені саме позивачем і саме задля прибуття до судового засідання до Звенигородського районного суду Черкаської області. Тому суд вважає, що зазначена сума не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 530, 546, 610, 612, 625, 1048-1050 ЦК України, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму боргу за договором позики від 19.12.2019 року у розмірі 44256 (сорок чотири тисячі двісті п`ятдесят шість) гривень 89 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму боргу за договором позики від 10.10.2020 року у розмірі 134722 (сто тридцять чотири тисячі сімсот двадцять дві) гривні 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму боргу за договором позики від 27.11.2020 року у розмірі 334185 (триста тридцять чотири тисячі сто вісімдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5131 (п`ять тисяч сто тридцять одна) гривня 64 копійки, та по оплаті правової допомоги у розмірі 6000 9шість тисяч) гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його складення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Світлана ФЕДОРЕЦЬ