ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5808/22 Справа № 212/4039/21 Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони справи

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: РОСІЙСЬКА ФЕДЕРАЦІЯ, АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК"

треті особи без самостійних вимог: МІНІСТЕРСТВО ЗАКОРДОННИХ СПРАВ УКРАЇНИ, ФОНД ГАРАНТУВАННЯ ВКЛАДІВ ФІЗИЧНИХ ОСІБ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2022 року, ухваленого суддею Чайкіним І.Б. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 21 червня 2022 року,

УСТАНОВИВ

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою, уточнивши свої вимоги у лютому 2022 року просила: (а) стягнути з РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ та АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК" на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 015000 гривень; (б) РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ та АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК" на користь неповнолітнього ОСОБА_2 інтереси якого представляє ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 015000 гривень.

В обґрунтування позову зазначила, що її чоловік ОСОБА_3 проходив військову службу за контрактом з 04.11.2016 року на посаді старшого навідника гранатометного відділення протитанкового взводу окремого батальйону спеціального призначення» ІНФОРМАЦІЯ_4», військове звання старший солдат.

17 грудня 2016 року її чоловік виконував бойове завдання та брав участь в антитерористичній операції в районі міста Марїнка Донецької області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 виконуючи бойове завдання в зоні АТО Донецької області загинув.

У зв`язку з загибеллю її чоловіка було завдано моральної шкоди, яка полягає у наступному, а саме дізнавшись про смерть рідної людини, чоловіка, вона втратила сенс до життя , його загибель завдала невгамовного душевного болю. Через страждання, що не дає можливості пристосуватися до нових умов життя, вона пережила сильний емоціональний стрес, який буде супроводжувати усе життя, що в сукупності із вище вказаними завдає їй душевних страждань та моральної шкоди.

Смерть чоловіка завдала душевного болю та сильного емоціонального стресу, психологічного удару і дитині. Хлопчик сильно переживає втрату батька, він дуже сумує за ним, погано спить, постійно його згадує. Вони перебувають тривалий час у пригніченому стані та розпачі, сильні душевні страждання не дають змоги жити спокійним життям. Матеріальним утриманням займався чоловіка, наразі вона залишилися одна із сином, без психологічної та моральної підтримки.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до РОСІЙСЬКОЇ ФЕДЕРАЦІЇ, АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК", третя особа без самостійних вимог: МІНІСТЕРСТВО ЗАКОРДОННИХ СПРАВ УКРАЇНИ, ФОНД ГАРАНТУВАННЯ ВКЛАДІВ ФІЗИЧНИХ ОСІБ про стягнення моральної шкоди задоволені частково.

Стягнуто з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 507 500 (п`ятсот сім тисяч п`ятсот) грн.

Стягнуто з держави Російської Федерації на користь неповнолітнього ОСОБА_2 інтереси якого представляє ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 507 500 (п`ятсот сім тисяч п`ятсот) грн.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Російської Федерації на користь держави 10150 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, просить його змінити та збільшити розмір моральної шкоди, стягнутої з Російської Федерації на її та сина ОСОБА_2 до заявлених у позові вимог, тобто до 1 015 000 грн.

Позивач вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував те, що усі міжнародні домовленості були порушені Російською Федерацією, а ціною цих порушень є життя наших бійців, мирного населення, дітей та жінок, зруйновані міста та села, дороги, підприємства, заводи, спалений врожай, понівечина техніка. Суд не врахував той біль і страждання, які відчуває дружина, що втратила чоловіка, матері, що втратила сина, дитини, що втратила батька, який є нестерпним, таким, що не вщухає, а з початком війні ще більше загострився.

Вказує, що після втрати чоловіка та батька у неї та сина порушилися нормальні життєві зв`язки, адже годувальником у сім`ї був саме чоловік ОСОБА_3 , її заробітна плате медичної сестри невелика, тому вона обмежує себе та сина в деяких речах (придбання меблів, ремонт квартири, тривалий відпочинок), їй зараз дуже важко одній утримувати сина.

Зазначає, що хлопчик залишився без батька у віці 9-ти років, відчуває себе пригніченим, особливо коли мова заходить про батька, смерть батька для нього є великою втратою, важким тягарем, душевним болем та стражданнями, тому пози вач вважає, що наведені обставини в своїй сукупності свідчать про доведеність позовних вимог та їх обґрунтованість.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

13.09.2022 року на адресу Дніпровського апеляційного суду від Міністерства закордонний справ надійшов лист, в якому зазначено, що у зв`язку із порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Росії проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС рф про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992. Вказано, що діяльність дипломатичних представництв України в Росії та навпаки, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року, тому подальше застосування алгоритму з отримання згоди РФ на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку позивача ОСОБА_1 та її представника - адвокату Бузинарську Д.М., які, кожна окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, просили змінити рішення суду першої інстанції, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої користь позивача та її сина до заявлених у позові вимог, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20.10.2010 року, актовий запис №1199, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , у відомостях про батьків зазначено: мати ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_3 (а.с. 239).

ОСОБА_1 отримала посвідчення члена сім`ї (дружини) ОСОБА_3 (а.с.9).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис №1319, що також підтверджується довідкою про причину смерті від 08.08.2017 (а.с. 8, 14).

Згідно повідомлення за вих. №039/3766 від 07.08.2019 року старший солдат ОСОБА_3 , 1986 року народження, загинув при виконанні бойового завдання ІНФОРМАЦІЯ_3 року в зоні проведення антитерористичної операції в районі пгт. Мар`їнка (а.с. 13).

Відповідно до Витягу з протоколу №450 від 30.10.2017 року засідання військово-лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, травма: гостра крововтрата. Інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла. Проникаюче кульове поранення тіла, яке послужило причиною смерті. Поранення, яке призвело до смерті пов`язані із захистом батьківщини (а.с. 15).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з того, що смерть ОСОБА_3 сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації, тому саме на відповідача Російську Федерацію покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачу та її неповнолітньому сину ОСОБА_4 .

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог про стягнення з Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення моральної шкоди з Банку відсутні.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер і тривалість моральних страждань позивача ОСОБА_1 , яка втратила чоловіка та ОСОБА_2 , який в неповнолітньому віці втратив батька, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, які назавжди втратили турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, визначив до стягнення з відповідача Російської Федерації на користь позивачів по 507500 грн. моральної шкоди, вважаючи визначену суму справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації на користь членів сім`ї згиблого.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, проте погоджується і з доводами ОСОБА_1 щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди, завданої їй та та її сину смертю ОСОБА_3 , яка сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2014 року схвалено текст «Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», з якої вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин.

Згідно із ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 із змінами і доповненнями, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» №685-VІІІ від 15.09.2015, Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України із зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20.02.2014.

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21.04.2015, зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.

Масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації почалися 23.08.2014 року.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06.12.1991, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

За наслідками збройної агресії Російської Федерації, постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» №254-VІІІ від 17.03.2015 визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій ДНР та ЛНР, які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015, зазначено, що з 20.02.2014 проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Також, постановою Верховної Ради України №129-VIII від 27.01.2015 затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Відповідно до ч.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ст.23 цього Кодексу, моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом ст.ст.1167, 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів «а», «Ь», «с», «б» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації; відзначаючи, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Російська Федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

Суд врахував, що у справі, позивач звернулася до суду з позовом до РФ про відшкодування шкоди, завданої їй, у зв`язку із загибеллю її чоловіка внаслідок збройної агресії РФ на території України.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

У таких висновках Верховний Суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

Викладений висновок зазначений у постанові Верховного Суду України по справі №308/9708/19 (провадження №61-18782св21) від 14.04.2022.

Судом встановлено, що смерть ОСОБА_3 сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації, тому висновок суду першої інстанції, що саме Російська Федерація зобов`язана відшкодувати моральну шкоду позивачу та її сину ОСОБА_2 є правильним.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги, що загибель чоловіка позивача, який загинув за трагічних обставин, є непоправною та безперечно зумовлює сильні моральні і фізичні страждання, тому вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити цей розмір з 507 500 грн. до 1 015 000 грн.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації позивачу та її сину ОСОБА_2 моральної шкоди буде розмір моральної шкоди в сумі 1 015 000 грн.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Враховуючи, те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення суду в частині збільшення суми моральної шкоди, відповідно збільшенню підлягає і сума судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави, пропорційно до задоволених позовних вимог, з 10 150 грн. до 20 300 грн., що становить 1% від суми задоволених судом апеляційної інстанції позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.376, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 червня 2022 року в частині розміру моральної шкоди і судового збору змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 та на користь неповнолітнього ОСОБА_2 , інтереси якого представляє ОСОБА_1 з 507 500 (п`ятсот сім тисяч п`ятсот) грн. до 1 015 000 (один мільйон п`ятнадцять тисяч гривень) грн., кожному,відповідно збільшивши розмір судового збору на користь держави, з 10 150 грн. (десяти тисяч ста п`ятидесяти гривень) до 20 300 грн. (двадцяти тисяч трьохсот гривень).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: