Справа № 357/3587/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" травня 2022 р. cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Бебешко М. М. , перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), третя особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В:

12 травня 2022 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що являється власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про право власності на вищевказаний будинок співвласниками даної квартири є також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Маючи намір продати вказане житло вони звернулись до нотаріуса з приводу оформлення договору купівлі-продажу, однак дізналися про те, що постановою АК № 724405 від 25 травня 2010 року районного відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції був накладений арешт на все нерухоме майно належне ОСОБА_1 . Звернення до Білоцерківського міського відділу ДВС про зняття арешту з належного йому майна залишилось без задоволення. Відповідно до листа Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)від 12 листопада 2021 року, згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень на примусовому виконанні відділі не перебувають виконавчі документи щодо ОСОБА_1 .

Посилаючись на вказані обставини позивач просить скасувати обтяження у вигляді арешту нерухомого майна за № 9862836 від 26 травня 2010 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта об`єкт обтяження не визначене майно, все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження серії АК № 724405 від 25 травня 2010 року, РВ ДВС Білоцерківського МРУЮ.

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Оглянувши матеріали справи судом встановлено, що позивач, відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів неорухомого майна, сформованої станом на 11.11.2021 року, є боржником у виконавчому провадженні, відкритого за постановою районного відідлу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, у якому винеснео постанову про арешт майна боржника та оголошеня заборони на його відчуження, а тому не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України - суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, а тому він не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Подібний висновок містяться в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Отже, на підставі вказаного суд дійшов висновку про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, тому суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

При цьому суд роз`яснює позивачу право звернутися до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця.

На підставі викладеного та керуючись ст. 186,260,261,353,354,446 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за його позовом до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СуддяМ. М. Бебешко