Номер провадження: 22-ц/813/2437/22
Справа № 508/205/20
Головуючий у першій інстанції Банташ Д.С.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 02 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просило суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 16929,99 гривень, з яких: 8656,21 гривень основний борг по кредиту, 5058,04 гривень проценти за користування кредитом, 7,00 гривень комісія, 1619,17 загальна сума нарахованої пені, 1229,97 гривень інфляційні втрати на суму нарахованих та несплачених процентів; 54,78 гривень - 3% річних на суму простроченого кредиту, 414,38 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів та судові витрати у вигляді судового збору для забезпечення розгляду справи в розмірі 2102 гривень.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 02 лютого 2021 року позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (місце знаходження: 65014, м. Одеса, вул. Базарна, буд. №17, , МФО 328845, р/р НОМЕР_2 в ФООУ АТ «Ощадбанк») заборгованість за договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), в розмірі 15340,42 (п`ятнадцять тисяч триста сорок грн. 42 коп.) гривень, з яких: 8656,21 гривень основний борг по кредиту, 5058,04 гривень проценти за користування кредитом, 7,00 гривень комісія, 1619,17 загальна сума нарахованої пені.

Стягнуто з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (місце знаходження: 65014, м. Одеса, вул. Базарна, буд.№17, , МФО 328845, р/р НОМЕР_2 в ФООУ АТ «Ощадбанк») судовий збір в сумі 2102 грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» - відмовлено.

Ухвалою цього ж сужу від 02 лютого 2021 року виправлено описку допущену в тексті рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 02 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зазначивши число, місяць та рік винесення рішення «02 лютого 2021 року».

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 02 лютого 2021 року в частині відмови у стягненні 1229,97 гривень інфляційних втрат на суму нарахованих та несплачених процентів; 54,78 гривень - 3% річних на суму простроченого кредиту, 414,38 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів та в цій частині ухвалити нове рішення, яким вимоги Банку задовольнити, в іншій частині, рішення суду залишити без змін та стягнути з відповідачки на користь Банку витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3153 грн.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 02 лютого 2021 року Банк оскаржує лише в частині відмови їх позовних вимог, а тому враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині його оскарження.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції, в частині його оскарження, вищезазначеним вимогам закону в повній мірі відповідає, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 19.03.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений Договір № 671274 про відкриття та обслуговування рахунку і випуск платіжної картки. Згідно умов договору (п. 1.1., п.п. 1.1.1, 1.1.2) Банк відкрив поточний рахунок № НОМЕР_3 в гривнях України на умовах тарифного пакету «Зарплатний».

Позивачем надано ОСОБА_1 платіжну картку, а також ПІН-конверт до неї.

Судом також встановлено, що 14 лютого 2014 року між позивачем і відповідачем укладено додатковий договір № 1 до Договору № 671274 від 19.03.2013 року, відповідно до якого, позивач встановив кредит у сумі 8700 грн. зі строком дії кредиту (користування ним) на відповідний період дії платіжної картки (п.п. 1.1.4 Додаткового договору). Процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 24 % річних та сплачується щомісячно, а процентна ставка за несанкціонованим овердрафтом складає 35% річних.

Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що сума заборгованості відповідача станом на 21 січня 2020 року становить 16929,99 гривень, з яких: 8656,21 гривень основний борг по кредиту, 5058,04 гривень проценти за користування кредитом, 7,00 гривень комісія, 1619,17 загальна сума нарахованої пені, 1229,97 гривень інфляційні втрати на суму нарахованих та несплачених процентів; 54,78 гривень - 3% річних на суму простроченого кредиту, 414,38 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення з відповідачки 1229,97 гривень інфляційних втрат на суму нарахованих та несплачених процентів, 54,78 гривень - 3% річних на суму простроченого кредиту та 414,38 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів, районний суд виходив з того, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ст. 1050 Цивільного кодексу України, при виникненні простроченої заборгованості за Кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення Кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим Договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 1052 та ст. 1054 Цивільного кодексу України, у разі невиконання позичальником зобов`язань, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, передбачено, що Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями. Підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Судова практика виходить з того, що приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судовим розглядом справи встановлено, що відповідно до п. 9.1 Договору, за невиконання або несвоєчасне, не в повному обсязі виконання Клієнтом будь-якого грошового зобов`язання перед Банком у розмірі та в строки, передбачені Договором, Банк має право нараховувати на суми прострочених платежів та стягувати пеню за кожен день прострочення, починаючи з дня, коли відповідна сума мала бути сплачена, до дати фактичної її сплати, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який нараховується пеня, якщо інше не передбачено Договором.

Апеляційний суд доходить до висновку, що судом першої інстанції вірно зазначено, що у даному випадку відповідальність за неналежне виконання договору встановлена умовами Договору, дані види відповідальності передбачені та стягуються в межах строку дії договору, а тому ст.625 ЦК України застосуванню не підлягає, і в цій частині позову належить відмовити.

Апеляційний суд оцінює критично посилання у апеляційній скарзі представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» про те, що, ототожнивши проценти за користування кредитними коштами, що встановлені умовами Договору, з трьома процентами річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд дійшов невірного висновку про неможливість їх одночасного стягнення.

Так, апеляційний суд зауважує, що приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

У даному випадку, кредитним договором встановлено процентну ставку, яка є фіксованою і складає 35% та сплачується щомісячно, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що немає правових підстав для стягнення з відповідачки суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України.

Встановивши зазначені вище обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення з боржника заборгованості з нарахованої 3% річних та втрат від інфляції.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків рішення в оскаржуваній частині, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві позивача, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

Дана справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 02 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 11.11.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева