Справа № 349/1265/21
Провадження № 22-ц/4808/47/22
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.,

секретаря Пацаган В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» - Бендюги Ігоря Анатолійовича на рішення Рогатинського районного суду від 11 листопада 2021 року в складі судді Могили Р.Г., ухвалене в м. Рогатин Івано-Франківської областів справі за позовом акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 15 листопада 2019 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №7/2268634, згідно з умовами якого позивач надав відповідачці кредит в розмірі 128 658,00 грн на споживчі цілі, а остання зобов`язувалася повернути кредит, відповідно до графіку платежів по кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11% річних та комісійну винагороду у розмірі 2,3 % в місяць від суми кредиту.

Взяті на себе зобов`язання позичальник належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 22 липня 2021 року утворилася заборгованість в розмірі 130 789,79 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 98 572,16 грн, за процентами у розмірі 8 267,03 грн та комісія в розмірі 23 950,60 грн.

Посилаючись на вказані обставини, банк просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 130 789,79 грн та понесені судові витрати у розмірі 2 270,00 грн.

Рішенням Рогатинського районного суду від 11 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором №7/2268634 від 15 листопада 2019 року станом на 22 липня 2021 року в розмірі 106 839,19 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 98 572,16 грн та за процентами в розмірі 8 267,03 грн. Також на користь АТ «Креді Агріколь Банк» стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 854,13 грн.

В задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості за комісією відмовлено.

Виконання рішення суду (після набрання ним законної сили) в частині стягнення заборгованості за кредитним договором розстрочено на 6 місяців рівними платежами від стягнутої заборгованості - по 17 806,33 грн до 01 числа щомісяця, наступного за звітним.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги АТ «Креді Агріколь Банк» є доведеними в частині стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту в розмірі 98 572,16 грн та за процентами в розмірі 8 267,03 грн. Водночас умова про сплату комісії не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позовна вимога в частині стягнення заборгованості за комісією у розмірі 23 950,60 грн не підлягає до задоволення. Враховуючи пенсійний вік відповідача а також обставини, які наведені в заяві від 09 листопада 2021 року, суд вважав за можливе розстрочити стягнуту суму боргу на 6 місяців рівними платежами.

В апеляційній скарзі представник АТ «Креді Агріколь Банк» - Бендюг І.А. посилаючись на порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на дату укладення комплексного договору вступив у силу Закон України «Про споживче кредитування», яким віднесено комісію до загальних витрат на кредитування. Таким чином, положення п. 1.3 кредитного договору, яким сторони визначили обов`язок позичальника сплачувати щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості, а також інші умови кредитного договору, відповідають нормам спеціального закону, а саме Закону України «Про споживче кредитування». А тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за комісією. При цьому помилково застосував правову позицію викладену Верховним судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746 цс16. Натомість невраховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц.

Також зазначає, що пенсійний вік та інші обставини, викладені у рішенні не є такими, що потребують розстрочки його виконання. Крім того, відповідачкою не доведено, що вона дійсно не має змоги виконати рішення суду і їй потрібно шість місяців для його повного виконання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.

Учасники справи у судове засідання не з`явились будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у відсутності учасників справи, які не з`явились не встановлено.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом доводів апеляційної скарги вбачається, що рішення місцевого суду оскаржується тільки в частині відмови у стягненні заборгованості за комісією та розстрочки виконання рішення. В іншій частині рішення районного суду не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 15 листопада 2019 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 було укладено комплексний договір №7/2268634, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 128 658,00 грн строком на 60 місяців з 15 листопада 2019 року до 14 листопада 2024 року (включно) (а.с.6-9).

Відповідно до пункту 1.2 вказаного договору кредит надається позичальнику на споживчі потреби, в тому числі на сплату страхового платежу за договором страхування життя згідно з договором та Правилами надання споживчого кредиту в АТ «Креді Агріколь Банк» та умов страхування життя позичальника, які є невід`ємною частиною договору та розміщені на офіційному сайті банку.

15 березня 2021 року АТ «Креді Агріколь Банк» направило на адресу ОСОБА_1 лист з проханням сплатити існуючу прострочену заборгованість у розмірі 5 921,75 грн (без урахування пені) протягом 30 днів з дня отримання даного листа (а.с. 17).

Вимогою від 20 квітня 2021 року щодо дострокового виконання боргових зобов`язань за Комплексним договором № 7/2268634 від 15 листопада 2019 року, банк повідомив відповідачку, що станом на 20 квітня 2021 року прострочена заборгованість за кредитним договором становить: прострочений кредит 3 863,28 грн; прострочені проценти 1 914,06 грн; прострочена комісія 5 999,56 грн; пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів 0 грн, та вимагав у ОСОБА_1 протягом 30 днів з дати отримання даної вимоги, достроково повернути Банку у повному обсязі всю суму кредиту та інші платежі, передбачені Кредитним договором (а.с. 18).

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 22 липня 2021 року становить 130 789,79 грн, з яких 98 572,16 грн сума заборгованості по тілу кредиту, 8 267,03 грн сума заборгованості по відсотках, 23 950,60 грн комісія (а.с.27).

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги АТ «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісією суд першої інстанції виходив з того, що умова про сплату комісії не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому судом враховано правову позицію викладену Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №756/8840/17-ц, відповідно до якої споживач не зобов`язаний сплачувати на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Визначаючи порядок виконання рішення суду, місцевий суд вважав за можливе розстрочити стягнуту суму боргу на 6 місяців рівними платежами зважаючи на пенсійний вік відповідача, а також обставини, які наведені в заяві від 09 листопада 2021 року.

Проте повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

За змістом п.1.3.2 комплексного договору за користування кредиту позичальник сплачує щомісячно комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,30 % в місяць від суми кредиту, зазначеної в пункті 1.1 договору.

Обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо.

Тобто, пунктом 1.3.2 договору фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 7 Додатку № 1 до Комплексного договору від 15 листопада 2019 року (а. с. 8-9).

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Враховуючи, що позичальнику було встановлено щомісячну плату за такі супутні послуги банку, які за законом повинні надаватися їй безоплатно, вимога АТ «Креді Агріколь Банк» про стягнення з ОСОБА_1 на його користь 23 950,60 грн комісії є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що Законом України «Про споживче кредитування» не заборонялось встановлення комісії (винагороди) в договорах про споживче кредитування не заслуговують на увагу, оскільки, у даному випадку, банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно.

Водночас обґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі щодо помилкового врахування місцевим судом правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №756/8840/17-ц. Так, правовий висновок в цих справах був сформований за кредитними договорами, що укладалися банками із споживачами до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування», без урахування особливостей цього Закону.

З огляду на те, що суд дійшов правильного висновку щодо відмови у стягненні заборгованості за комісією, неодхідно змінити мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Щодо вирішення питання про розстрочку виконання рішення суду в частині задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2 частини сьомої статті 265 ЦПК України, у разі необхідності в резолютивній частині рішення вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначається в рішенні.

Наведені норми не містять конкретного переліку обставин для відстрочення та/або розстрочення виконання судового рішення, а лише встановлюють критерії для їх визначення, надаючи суду право в кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи. Підставою для застосування правил цієї норми є виняткові обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення у справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (статті 89 ЦПК України).

В спірному випадку, обставини, які взято судом за основу, як підстава для розстрочення, не є винятковими в розумінні статей 267 ЦПК України. У матеріалах справи, відсутні будь-які відомості щодо доходів ОСОБА_1 та в цілому майнового стану, що б давало можливість суду встановити реальне матеріальне становище відповідача.

Взятий до уваги судом лист-заява від 09 листопада 2021 року (а.с.57) жодним чином не підтверджує таких обставин, оскільки особу, яка його подавала, належним чином не ідентифіковано, процесуальний статус не встановлено, поданий невідомою особою, яка судом не встановлена, відповідно, такий доказ не може розцінюватися, як належний.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про розстрочення виконання судового рішення є необґрунтованим та застосованим без достатніх підстав.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за наявності підстав та подання відповідних доказів відповідачка не позбавлена права подати до суду відповідну заяву про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення на стадії його виконання.

За змістом статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на вищенаведене, оскільки суд першої інстанції виніс правильне по суті рішення в частині про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по комісії, його необхідно змінити з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. Рішення в частині розстрочення його виконання підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» - Бендюги Ігоря Анатолійовича задоволити частково.

Рішення Рогатинського районного суду від 11 листопада 2021 року в частині стягнення заборгованості по комісії змінити, викласти мотивувальну частину рішення суду щодо стягнення заборгованості по комісії в редакції цієї постанови.

Рішення в частині розстрочення його виконання (після набрання ним законної сили) в частині стягнення заборгованості за кредитним договором на 6 місяців рівними платежами від стягнутої заборгованості - по 17 806,33 грн до 01 числа щомісяця, наступного за звітним скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 травня 2022 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді І.О. Максюта

В.Д. Фединяк