КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/5429/17 Головуючий у І інстанції Кравченко Л.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/1828/2022 Доповідач у ІІ інстанції Гуль В.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря Линок В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2021 року у справі за ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу дублікату виконавчого листа,-
встановив:
Заявник звернулася до суду з заявою, в якій просила видати дублікат виконавчого листа від 03.05.2018 р. по справі №36/7144/15-ц згідно рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.12.2017 р. про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісячно починаючи з 17.10.2017 р. і до досягнення дитиною повноліття.
В обгрунтування своїх вимог послалась на те, що після отримання нею виконавчого листа у зв`язку з переїздом на нове місце проживання - виконавчий лист було втрачено, у зв`язку з чим можливості до подальшого виконання рішення суду немає.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2021 року заяву задоволено. Видано ОСОБА_2 дублікат виконавчого листа по справі №362/5429/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, згідно рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.12.2017 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісячно починаючи з 17.10.2017 р. і до досягнення дитиною повноліття.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції вимог аб.2 ч.2 ст.183 ЦПК України при прийнятті заяви до розгляду та на те, що суд не звернув увагу на належне застосування положення пункту 17.4 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в сторін народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №51,виданий 26 січня 2010 рок відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області.
В провадженні Васильківського міськрайонного суду Київській області перебувала цивільна справа № 362/5429/17 за позовом ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Рішенням суду від 22.12.2017 р. ухвалено: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. щомісячно починаючи з 17.10.2017 р. і до досягнення дитиною повноліття.

Встановлено, що на виконання зазначеного рішення суду позивач 15.04.2018 р. отримала виконавчий лист.

Згідно листа Васильківського міськрайонного відділу ДВС ЦМРУ МЮУ від 18.08.2020 р., перевіркою відомостей автоматизованої системи виконавчих проваджень, встановлено, що виконавчих документів щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не надходили та на примусовому виконані не перебувають.

Аналізуючи викладені обставини та докази, з метою захисту інтересів стягувача та враховуючи, що вини останньої у втраті виконавчого документа не встановлено, суд першої інстанції вважав за необхідне задовольнити вимоги заяви, щодо видачі дубліката виконавчого листа.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд враховуючи наступне.

Частина 1 статті 18 ЦПК України закріпила - «Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою,- і за її межами».
Отже, можливість направлення до ДВС виконавчого документа - це не лише обов`язковість вимог закону та право стягувана, а й ще гарантія своєчасного, повного та реального виконання судового рішення.
Відповідно до п. 17.4 Перехідних положень ЦПК України, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.
У справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним.
Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .
У справі «Soerimg vs UK» від 07.07.1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і талий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.
Таким чином, процес виконання судового рішення у цивільній справі необхідно розглядати як невід`ємну частину механізму судового захисту права в порядку цивільного судочинства оскільки мета цивільного судочинства, яка закріплена у ст. 1 ЦПК України в редакції 2004 року та у ст. 2 в редакції 2017 року (захист порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави) в повній мірі досягається лише в результаті виконання вимог судового рішення. Виконавче провадження є логічним продовженням судового розгляду та не може без нього існувати, як і сам судовий розгляд втрачає сенс без можливості звернення судового рішення до примусового виконання.
Провадження щодо примусового виконання судового рішення є проявом процесуального принципу обов`язковості судового рішення, без нього даний принцип перетворюється на просту декларацію.
Видача дубліката виконавчого листа жодним чином не порушує права відповідачів та не покладає на них якихось додаткових зобов`язань крім визнаних рішенням суду.
Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, № 15729/07, від 05.07.2012, пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.
Враховуючи те, що відповідно до відповіді Васильківського міськрайонного відділу ДВС ЦМРУ МЮУ від 18.08.2020 р., видно, що перевіркою відомостей автоматизованої системи виконавчих проваджень, встановлено, що виконавчих документів щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не надходили та на примусовому виконані не перебувають. А також те, що виконавчий лист видано заявниці 15 квітня 2018 року, а отже станом на 25 серпня 2020 року дату звернення з заявою про отримання дубліката виконавчого не закінчено строк, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» не закінчився, а отже в розумінні п. 17.4 Перехідних положень ЦПК України були всі законні підстави для видачі його дубліката.

Враховуючи викладене апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно не відповідності висновків суду п.17.4 Перехідних положень ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги стосовно не відповідності вимогам аб.2 ч.2 ст.183 ЦПК України на законність оскаржуваної ухвали не впливають, оскільки судове рішення ухвалено у відповідності до норм чинного матеріального права, узгоджуються з приписами п.17.4 Перехідних положень ЦПК України, дублікат видано в строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, та не покладають на відповідача додаткових обов`язків окрім виконання рішення про стягнення аліментів, яке набрало законної сили і підлягає виконанню.

Викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 а залишти без задоволення.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2021 року залишити без змін.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник