Номер провадження: 22-ц/813/7056/22
Справа № 521/5863/21
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Склярової Лариси Юріївни на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

встановив:

23.04.2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , та збільшивши позовні вимоги 08.09.2021 року, просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 10 000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 1-4, т.4 а.с.25-26).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони з 03.08.2002 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. На даний час сторони проживають окремо, оскільки відповідач у серпні 2019 року залишив орендовану квартиру в м. Одесі і переїхав в м. Дніпро, де орендує квартиру і проживає до теперішнього часу.

У період шлюбу у подружжя народилися: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 7-8).

Посилаючись на те, що діти проживають разом із матір`ю, відповідач матеріальної допомоги не надає, починаючи з січня 2021 року і по цей час, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на позовну заяву, відповідач ОСОБА_1 просив позов задовольнити частково та встановити аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.02.2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково (т.5, а.с.88-89).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, з подальшою індексацією з урахуванням індексу інфляції, до досягнення повноліття дітьми, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09.02.2022 року та стягнення аліментів у розмірі 1500,00 грн., але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.5, а.с.95-108).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Склярова Л.Ю. ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09.02.2022 року, ухвалення нового судового рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 10 000,00 грн. щомісячно, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.5, а.с.148-154).

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Склярова Л.Ю. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення (т.5, а.с.169-170).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 07.11.2022 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що апеляційні провадження по даній справі були відкриті ухвалами Одеського апеляційного суду від 13.06.2022 року та від 08.08.2022 року (т.5, 142,162), згідно яких розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копії ухвал останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України (т.5, а.с.143-146, 159,163-168).

Колегія суддів також зазначає, що оскільки суддя Гірняк Л.А. перебувала у відпустці у період з 14 по 15.09.2022 року, з 19 по 21.09.2022 року та з 23.09.2022 року по 13.10.2022 року, у зв`язку з проходженням судді Комлевої О.С. онлайн-підготовки у період з 17 по 21.10.2022 року, а також у зв`язку з тим, що суддя Сегеда С.М. перебував у частковій відпустці у період 24.10.2022 року по 04.11.2022 року, (т.5, а.с. 184-186), розгляд справи відбувся 07.11.2022 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 та часткового задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 адвоката Склярової Л.Ю., виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 5000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, суд першої інстанції, з врахуванням наявних у справі доказів, виходив із того, що такий розмір аліментів відповідає принципам розумності та справедливості(т.5, а.с. 88-89).

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на нижчевикладені обставини.

У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З матеріалів справи вбачається, що з 03.08.2002 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, а починаючи з серпня 2019 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 проживають окремо.

У період шлюбу у подружжя народилися син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 7-8), які проживають разом із матір`ю.

Відповідач ОСОБА_1 , 1978 року народження, є особою працездатного віку, здійснює підприємницьку діяльність та працює з 27.05.2015 року директором ТОВ «АККРАС» (т.1, а.с. 33, 34).

Висновком від 08.09.2021 року встановлено, що загальна сума надходжень по банківським рахунках відповідача ОСОБА_1 за період з 01.08.2019 року по 31.05.2021 року становила 5 171 085 грн., а загальна сума витрат за цей період становила 5 255 813 грн. (т.4, а.с. 2-7).

Відповідач ОСОБА_1 у своїх поясненнях щодо цього висновку спеціаліста вказав, що під час здійснення господарської діяльності у ТОВ «АККРАС» виникала необхідність у обігових коштах і тому він шляхом укладання з ТОВ «АККРАС» договорів про надання поворотної фінансової допомоги у визначений період з 2019 по 2021 роки надавав на безвідсотковій основі кошти товариству.

Крім того, відповідач вважає, що у висновку спеціаліста не вірно визначені суми руху коштів на його рахунках, адже суми перерахованої та повернутої фінансової допомоги не є його доходом і тому не можуть враховуватися при визначенні аліментів.

З цих підстав колегія суддів зазначає, що відповідач ОСОБА_2 є керівником та директором ТОВ «АККРАС», що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та довідкою від 18 червня 2020 року №18/06 (т.1, а.с.33, 34).

Оскільки, як було вказано вище, відповідно до висновку спеціаліста щодо аналізу руху грошових коштів від 08 вересня 2021 року, проведеним спеціалістом в сфері фінансів та кредиту ОСОБА_5 , встановлено, що загальна сума надходжень по рахунках ОСОБА_1 за весь період аналізу з 01 серпня 2019 року по 31 травня 2021 року складає: 5 171 085 грн., а загальна сума витрат за цей період складає: 5 255 813 грн., а також аналізуючи надану інформацію АТ «ОТП БАНК», АТ КБ «ПРИВАТБАНК», АТ «АЛЬФА-БАНК» щодо рахунків ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність грошових коштів у відповідача, у тому числі і для сплати аліментів.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про достатність заробітку (доходу) відповідача, та який вважав за потрібне стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 5000 грн. щомісячно на кожну дитину, до досягнення ними повноліття, що буде необхідним та достатнім для забезпечення їх гармонійного розвитку.

Підставами для зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх сина та доньки, відповідач в апеляційній скарзі обґрунтував тим, що погіршився стан його здоров`я, крім того, він надає грошову допомогу матері, яка є пенсіонеркою та хворіє, а тому він не взмозі сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі по 5000 грн. на кожну дитину.

Колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_2 працює в Одеському приватному навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ліцей» «Просвіта» з 25.09.2019 року та займає посаду в.о. директора, що підтверджується довідкою №194 від 17.03.2021 року (т.1, а.с. 11).

Згідно довідки № 193 від 17.03.2021 року заробітна плата позивачки у період з грудня 2019 року по лютий 2021 року складала 194 063,60 грн., та після утримання всіх обов`язкових платежів складала 156 221,17 грн., що складало 10 414,74 грн. на місяць (т.1, а.с. 12).

Крім того, з наданого відповідачем договору оренди квартири від 01.07.2020 року вбачається, що орендна плата за жиле приміщення, яке він винаймає в м. Дніпро становить 7 000,00 грн. на місяць, комунальні послуги сплачуються додатково (т.1, а.с. 134-135).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що звернення відповідача до лікарів у квітні 2022 року, не вплинуло на його загальну працездатність, а тому не є підставою для зменшення розміру аліментів.

Тобто, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції, відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що через захворювання він втратив працездатність (визнаний інвалідом 1-3 груп, тощо).

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що його мати ОСОБА_6 , 1948 року народження, хворіє, потребує догляду і лікування (т.5, а.с. 100), оскільки мати відповідача є пенсіонеркою за віком та отримує матеріальне забезпечення у вигляді пенсії, а тому зазначені обставини не можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним із головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.

Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати.

При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

Колегія суддів зазначає, що дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Що стосується апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 адвоката Склярової Л.Ю., то колегія суддів вважає її частково обгрунтованою і такою, що підлягає частковому задоволенню, оскільки судом неправильно вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат. В іншій частині апеляційна скарга не підлягає задоволенню, так як розмір щомісячної заробітної плати позивача ОСОБА_2 свідчить про те, що вона також має змогу і зобов`язана утримувати своїх неповнолітніх дітей в рівних частинах з відповідачем ОСОБА_1 .

В свою чергу, на думку колегії суддів, останній не має матеріальної можливості сплачувати аліменти на утримання своїх неповнолітніх дітей, на кожного по 10 000,00 грн. щомісячно.

Підсумовуючи викладене, а також зважаючи на те, що відповідач є фізично здоровою та працездатною особою, яка з 2015 року здійснює підприємницьку діяльність та працює директором ТОВ «АККРАС», інших утриманців, крім дітей у відповідача немає, статки відповідача дозволяють йому орендувати жиле приміщення, та надавати грошову допомогу ТОВ АККРАС», а також враховуючи, що позивачка працює та отримує достатню заробітну плату, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення позову та про стягнення з відповідача на утримання неповнолітніх дітей щомісячно по 5 000,00 грн. на кожну дитину.

Колегія суддів також зазначає, що відповіднодо ч.ч. 1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За правилами ч. ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В матеріалах справи міститься договір від 01.03.2021 року, укладений між адвокатом Скляровою Л.Ю. та позивачкою ОСОБА_2 про надання останній правничої допомоги (т.1, а.с. 50-52). В договорі зазначено, що він є документом, який підтверджує сплату клієнтом та отримання адвокатом гонорару в сумі 6000 грн.

Однак, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що вказаний договір не містить підписів сторін. Також до договору про надання правничої допомоги не додані докази на підтвердження оплати витрат на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. та акт виконаних робіт.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні клопотання про стягнення з відповідача понесених позивачкою витрат на правничу допомогу.

Так, як вбачається із п. 4.1 договору про надання правничої допомоги від 01 березня 2021 року, даний договір є документом, що підтверджує сплату клієнтом та отримання адвокатом гонорару в сумі 6000 грн. (т.1, а.с. 50-52).

Даний договір завірений адвокатом Скляровою Л.Ю. 22.04.2021 року.

Крім того, в даному договорі зазначений перелік послуг, які має надати адвокат Склярова Л.Ю. Клієнту- позивачці ОСОБА_2 , та це наступні послуги:

-бесіда з Клієнтом, вивчення наданих первинних документів, з`ясування правової позиції та об`єму наявних доказів, усна консультація 400 грн.;

складання позовної заяви 1800 грн.;

складання заяви про витребування доказів 1800 грн.;

складення клопотання про вжиття додаткових заходів для сповіщення відповідача 400 грн.,

подача позовної заяви до суду 100 грн.;

участь адвоката у двох засіданнях (підготовчому та/або судовому), по 750 грн. за кожне судове засідання.

Як вбачається з матеріалів справи, всі вищезазначені послуги надала адвокат Склярова Л.Ю. позивачці ОСОБА_2 .

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що адвокат Склярова Л.Ю. приймала участь не у двох, а у трьох судових засіданнях (т.1, а.с.117-120, 129-131, т.5, а.с.83-85).

Тобто зазначені обставини свідчать про те, що вказані витрати позивачки ОСОБА_2 були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим, а тому вони підлягають відшкодуванню, шляхом стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивачки пропорційно від задоволених позовних вимог, про що буде вказано нижче.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд, які він виклав в постанові своєї Великої Палати від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також в постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, провадження № К/9901/29763/20 (т.5, а.с.187-190).

Таким чином, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені на 50 %, відповідно до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, на її користь з відповідача ОСОБА_1 належить стягнути 3000 грн. за правничу допомогу, надану в суді першої інстанції.

Згідно ч. ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, в частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 , доводи апеляційних скарг судове рішення в цій частині не спростовують.

Разом з тим, що стосується апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Склярової Л.Ю. щодо незаконної відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, то вона є частково обгрунтованою, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу в цій частині задовольнити частково.

У зв`язку з викладеним, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Склярової Л.Ю. слід задовольнити частково.

Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Склярової Лариси Юріївни задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року змінити, в частині розподілення між сторонами судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. (три тисячі гривень).

В решті рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 07.11.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева