Справа № 344/9922/20
Провадження № 22-ц/4808/963/22
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.

за участю секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тиніва Ігоря Дмитровича на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Антоняком Т.М. 1 червня 2022 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 8 червня 2022 року,у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Івано-Франківського обласного управління ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , Івано-Франківського обласного управління ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 22 жовтня 2014 року приблизно о 21 год. 30 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Peugeot 405», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався лівою крайньою смугою дорожнього руху по вул. Бандери зі сторони вул. Сахарова в напрямку вул. Незалежності в м. Івано-Франківську. В цей час проїзну ділянку дороги по вул. Бандери в м. Івано-Франківську переходив ОСОБА_2 , який рухався справа наліво відносно напрямку руху автомобіля. ОСОБА_2 зупинився неподалік подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки 1.3, очікуючи проїзду транспортних засобів. Однак, водій ОСОБА_1 , виявивши неуважність, маючи об`єктивну можливість бачити, що проїзну частину дороги перетинає пішохід, продовжив рух, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам, внаслідок чого вчинив наїзд на ОСОБА_2 . При цьому водій ОСОБА_1 порушив вимоги п.п. 2.3, 12.2, 12.3, 12,4 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої ОСОБА_2 згідно з Висновком експерта №752/60/868/14-2Д від 12.11.2015 року отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки та її органів з множинними переломами ребер зліва, забою лівої легені, ускладненої малим лівобічним гемотораксом, дихальною недостатністю І-ІІ ступеня, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості як такі, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя в момент спричинення.

23 жовтня 2014 року відомості про вчинення даного кримінального правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003347 за фактом наїзду на ОСОБА_2 - водієм ОСОБА_1 . Вказане діяння кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України. 3 лютого 2020 року справу з обвинувальним актом щодо ОСОБА_1 направлено до Івано-Франківського міського суду. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13 липня 2020 року на підставі ст. 49 КК України ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строку давності, а кримінальне провадження щодо нього відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрито.

Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 потерпілому ОСОБА_2 заподіяно матеріальну та моральну шкоду. 23 жовтня 2014 року він швидкою допомогою був доставлений до Обласної клінічної лікарні Івано-Франківської області, де перебував на лікуванні до 11 листопада 2014 року у відділенні торакальної хірургії з діагнозом політравма, закрита травма органів грудної клітки, множинні переломи ребер зліва, забій лівої легені, перелом лівої лопатки, струс головного мозку. За час його лікування і перебування у лікувальному закладі він зазнав матеріальних збитків, пов`язаних з придбанням та застосуванням медичних препаратів, загальна сума яких становить 5506,00 грн. Крім того, у зв`язку з протиправними діями ОСОБА_1 потерпілому завдано моральної шкоди. Позивач є пенсіонером, який внаслідок дорожньо-транспортної пригоди переніс стрес, напругу, втратив спокій, відчув психологічний дискомфорт, душевні страждання, викликані правопорушенням і подальшим лікуванням. У силу свого віку він мав проблеми зі здоров`ям, а внаслідок отриманих травм стан його здоров`я погіршився. Оскільки слідство затягнулось на 5 років, ОСОБА_2 впродовж цього часу перебував у постійному стресі та відчував підвищення артеріального тиску. Враховуючи, що між неправомірними діями ОСОБА_1 та завданою ОСОБА_2 моральною шкодою є прямий причинний зв`язок, зважаючи на характер та обсяг завданих моральних та фізичних страждань, втрати немайнового характеру, оцінював моральну шкоду у розмірі 200000 грн.

Просив стягнути з відповідачів на його користь матеріальну шкоду в сумі 5506,00 грн., моральну шкоду в сумі 200000,00 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 1 червня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 5506 гривень 00 копійок, моральну шкоду у розмірі 100000 гривень 00 копійок, витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7650 гривень 00 копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Тинів І.Д. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_1 не був обізнаний про наявність цивільної справи, в якій він виступає в якості відповідача, не повідомлений про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду, відтак розгляд справи відбувся без його участі. Вся поштова кореспонденція направлялась на адресу реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), однак станом на час розгляду справи він там фактично не проживав. А розгляд справи без участі відповідача, якого не було належним чином повідомлено про дату, час та місце судових засідань, є підставою для скасування рішення суду.

Стосовно кримінального провадження, відкритого за фактом порушення ОСОБА_1 правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, вказує, що ОСОБА_2 переходив дорогу у невстановленому для цього місці, поза межами пішохідного переходу, не врахував дорожньої обстановки, не переконався, що його рух буде безпечним тощо, чим сам порушив п.п. 4.1, 4.4, 4.10 ПДР (в редакції від 17.09.2014 року) та ч. 1 ст. 127 КУпАП (в редакції від 17.08.2014 року). Просить звернути увагу на те, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 був направлений до суду у 2020 році, тобто зі спливом 6-річного терміну після факту ДТП, що зумовлено тим, що орган досудового розслідування неодноразово закривав провадження за фактом ДТП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, що зумовлено суперечливими висновками проведених в рамках кримінального провадження автотехнічних експертиз, які вказували на його невинуватість, а під час досудового розслідування та судового розгляду він своєї вини не визнавав та не визнає.

Вказує, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в Івано-Франківському управлінні ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», тому згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц саме страховик бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Проте суд відмовив в задоволенні позовних вимог до страховика у зв`язку з неподання позивачем заяви про страхове відшкодування у встановлений законом трьохрічний строк. Стверджує, що ОСОБА_1 не повідомляв свого страховика про факт ДТП, оскільки своєї вини не визнавав, матеріальної шкоди спричинено не було та неодноразово кримінальні провадження за фактом ДТП були закриті. Проте це не позбавляло права ОСОБА_2 , який, з його слів був потерпілим, звернутись до страховика із заявою про відшкодування шкоди, завданої забезпеченим автомобілем, в межах страхового ліміту.

Вважає, що суд неправомірно задовольнив вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 5506 грн., оскільки факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні у період з 23.10.2014 року по 11.11.2014 року є недоведеним, як і матеріальні збитки на суму 5506 грн. Більшість квитанцій нечитабельні, відсутні докази того, що придбані ліки були призначені та необхідні для позивача у зв`язку з його лікуванням через спричинене ДТП, не надано жодного лікарського призначення. Також серед квитанцій є фіскальний чек від 11.11.2014 року про придбання паливно-мастильних матеріалів на суму 155 грн. (а.с. 35).

Стверджує, що визначена судом сума моральної шкоди є надмірною та не відповідає принципу пропорційності, справедливості та розумності. Позивачем не подано жодних документів на підтвердження того, що ДТП зумовило довготривалий розлад здоров`я позивача чи інвалідність. Судово-психологічна експертиза судом не проводилась. Щодо вини зазначає, що ОСОБА_1 свою вину у вчиненні ДТП не визнає, прямого чи непрямого умислу в його діях по відношенню до позивача немає. Просить врахувати ту обставину, що ОСОБА_1 наразі є безробітним, на його утриманні перебувають малолітній син та непрацездатний батько, тому розмір моральної шкоди для нього є надмірним.

Також зазначає, що суд неправомірно задовольнив вимоги про відшкодування витрат на надання правової допомоги, оскільки такі є неспівмірними із складністю справи, не відповідають фактично виконаним роботам та наданим послугам адвокатом позивачу. ОСОБА_1 був позбавлений можливості оспорювати суму судових витрат, так як розгляд справи проведений без його участі.

Із зазначених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Відповідач ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить рішення в частині вирішення спору між ОСОБА_2 та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» залишити без змін. Зазначає, що вимоги до страховика є безпідставними. Позивачем не надано відповідного судового рішення, на підставі якого можна дійти висновку про встановлення вини ОСОБА_3 у скоєнні злочину, тому немає правових підстав для визнання заявленої позивачем події страховим випадком. Вказує, що неподання позивачем до страховика заяви про страхове відшкодування впродовж одного року є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування, що підтверджується практикою Верховного Суду. Звертає увагу, що строк позовної давності також пропущено.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта адвокат Тинів І.Д. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 жовтня 2014 року приблизно о 21 год. 30 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «PEUGEOT 405» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався лівою крайньою смугою дорожнього руху по вул. Бандери зі сторони вул. Сахарова в напрямку вул. Незалежності в м. Івано-Франківськ. В цей час проїзну ділянку дороги вул. Бандери в м. Івано-Франківськ поза межами пішохідного переходу розпочав перетинати ОСОБА_2 , який рухався справа на ліво відносно напрямку руху автомобіля. Надалі ОСОБА_2 зупинився неподалік подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки 1.3, очікуючи проїзду транспортних засобів. Водій ОСОБА_1 , проявивши неуважність, маючи об`єктивну можливість бачити, що проїзну частину дороги перетинає пішохід, продовжив рух, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам, внаслідок чого вчинив наїзд на ОСОБА_2 . При цьому водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.3 б); п. 12.2; п.12.3; п. 12.4 Правил дорожнього руху України.

Висновком експерта №752/60/868/14-2Д додаткової судово-медичної експертизи по КП №0003347 від 12.11.2015 року встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки та її органів з множинними переломами ребер зліва, забою лівої легені, ускладненим малим лівобічним гемотораксом, дихальною недостатністю І-ІІ ступеня, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя в момент спричинення; решта тілесних ушкоджень (крім рани лобної ділянки справа) відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с. 15-17).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.07.2020 року на підставі ст. 49 КК України ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрито. Цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої вчиненням злочину залишено без розгляду, а потерпілому роз`яснено, що він вправі звернутись до суду з таким позовом виключно в порядку цивільного судочинства (а.с. 12-14).

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 05.10.2020 року вищевказану ухвалу Івано-Франківського міського суду від 13.07.2020 року залишено без змін (а.с. 28-32).

Згідно Поліса №АС/7147714 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02.01.2014 року ОСОБА_1 застрахував цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «Peugeot 405», номерний знак НОМЕР_1 , в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Страхова сума за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 100000 грн., за шкоду, заподіяну майну 50000,00 грн., сума франшизи - 500 гривень. Строк дії полісу з 04.01.2014 року до 03.01.2015 року (а.с. 20).

На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з придбанням лікарських препаратів в сумі 5506 гривень позивачем приєднано до позову чеки (а.с. 33-36).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено трирічний строк, встановлений статтею 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для подання заяви про страхове відшкодування, а тому підстав для стягнення коштів на відшкодування моральної та майнової шкоди з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» немає. Матеріальну шкоду та моральну шкоду слід стягнути на користь потерпілого ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , який є володільцем джерела підвищеної небезпеки, автомобіля «Peugeot 405», реєстраційний номер НОМЕР_1 , і який несе відповідальність за шкоду, заподіяну діями такого. При цьому місцевий суд вважав, що розмір матеріальної шкоди в сумі 5506,00 грн. підтверджений документально в судовому засіданні, а розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням вимог розумності та справедливості слід визначив в сумі 100000,00 гривень.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитись із такими висновками з огляду на наступне.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідача ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про розгляд справи у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За змістом ч.ч. 1-4 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Згідно відомостей УДМС, наданих на запит суду першої інстанції, місце проживання відповідача ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 46).

За вказаною адресою відповідачу ОСОБА_1 надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі (із призначенням судового засідання 26.01.2021 року на 10.50 хв.) та копію позовної заяви з додатками (а.с. 73). Однак конверт із вказаними документами повернувся до суду першої інстанції без вручення адресату із відміткою поштового відділення із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання (а.с. 75). Таке повідомлення не може вважатися належним повідомленням згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №461/10610/13-ц.

Що стосується судових засідань, призначених 03.08.2021 року на 13.30 год., 10.11.2021 року на 9.30 год., 09.02.2022 року на 13.40 год. та 01.06.2022 року на 09.20 год. (дата ухвалення оскаржуваного рішення), то у матеріалах справи відсутні будь-які докази належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про них, як того вимагають вищевказані вимоги процесуального закону щодо порядку направлення та вручення судових повісток.

З огляду на викладене відповідач ОСОБА_1 був позбавлений можливості належним чином надати свої заперечення чи докази у суді першої інстанції.

Розгляд справи за відсутності учасника, щодо якого немає відомостей про його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, є порушенням статті 6 Конвенції про права особи на справедливий судовий розгляд та статей 8, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, враховуючи розгляд справи судом першої інстанції за відсутності відповідача ОСОБА_1 , не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, зважаючи на обґрунтування апеляційної скарги вказаною підставою, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Що стосується суті спору, то суд апеляційної інстанції виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, та незалежно від вини фізичної або юридичної особи, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як вбачається з обвинувального акту у кримінальному провадженні за №0003347 від 23.10.2014 року, ухвали Івано-Франківського міського суду від 13.07.2020 року та ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 05.10.2020 року, винуватцем ДТП, в якій постраждав позивач ОСОБА_2 , є відповідач ОСОБА_1 (а.с. 9-14, 28-32).

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

Спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У пункті 33.1.4 статті 33 даного Закону передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35 Закону).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 вказаного Закону страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону строк є присічним і поновленню не підлягає.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 03.10.2018 року у справі №753/5293/16-ц (провадження №14-310цс18), від 11.12.2019 року у справі №465/4287/15 (провадження №14-406цс19) та Верховним Судом в постановах від 21.03.2019 року у справі №758/16132/16-ц (провадження №61-30263св18), від 01.07.2019 року у справі №513/1275/14-ц (провадження №61-22420св18) та від 05.02.2020 року у справі №748/1893/18 (провадження №61-11557св19).

Статтею 1194 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) Велика Палата Верховного Суду фактично визначила два окремих (відмінних один від одного) випадки, за яких є можливим відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності: 1) пропуск строків, передбачених статтею 37 Закону 2) ситуація, коли розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика (стаття 1194 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №752/16797/14-ц (провадження №14-80цс19).

Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом №1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі страхувальник.

Вказане також викладено в постанові Верховного Суду від 22.01.2021 року у справі №754/5626/19 (провадження №61-2061св20).

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Як зазначено в правовому висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 року у справі №147/66/17 (провадження №14-95цс20), з огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Велика Палата Верховного Суду бере до уваги те, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Однак з матеріалів справи вбачається, що ні позивач, ні відповідач ОСОБА_1 в порушення вимог 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону у встановлений законом і договором триденний строк не повідомили страхову компанію про страховий випадок та не надали суду доказів здійснення ними такого повідомлення.

Представник ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у своєму відзиві зазначив, що потерпілим пропущено строк звернення до страхової компанії із заявою про страхове відшкодування. Також вказав, що для отримання страхового відшкодування ні позивач, ні його представник у порядку встановленому законом із заявою про страхове відшкодування не зверталися, а тому страховиком не приймалося рішення про здійснення чи відмову у здійсненні цим особам страхового відшкодування (а.с. 47-49).

Враховуючи, що ДТП сталося 22.10.2014 року, а з вимогою до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди позивач звернувся 03.08.2020 року (день подання даного позову до суду), відсутні підстави для здійснення даним страховиком страхового відшкодування, оскільки також пройшов встановлений законом трьохрічний строк.

При цьому позивачем не доведено, що не звернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, та ним було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування.

Таким чином, ОСОБА_2 не реалізував своє право на відшкодування шкоди, яка підлягала б стягненню зі страховика у межах страхового ліміту, а тому його вимоги до Івано-Франківського обласного управління ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, задоволенню не підлягають.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що з ОСОБА_1 підлягали б стягненню кошти, які складають різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, яке відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов`язаний був сплатити страховик у разі звернення до нього потерпілого із заявою.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач просив стягнути з відповідачів на його користь матеріальну шкоду в сумі 5506,00 грн. та моральну шкоду в сумі 200000,00 грн.

Оскільки розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу, не перевищує суми ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю згідно Поліса №АС/7147714 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02.01.2014 року (а.с. 20), в задоволенні стягнення таких з ОСОБА_1 слід відмовити.

Наведене узгоджується також з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 17.11.2021 року у справі №523/19127/15-ц (провадження №61-10907св21) та від 06.07.2022 року у справі №641/10491/15-ц (провадження №61-12709св21).

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, то колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Зокрема, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.07.2020 року ОСОБА_1 , на підставі ст. 49 КК України звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав, а кримінальне провадження щодо нього відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрито. Судом у вказаній ухвалі встановлено факт вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, яке полягало у тому, що водій ОСОБА_1 , проявивши неуважність, порушивши ПДР України, вчинив наїзд на ОСОБА_2 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки та її органів з множинними переломами ребер зліва, забою лівої легені, ускладненої малим лівобічним гемотораксом, дихальною недостатністю І-ІІ ступеня, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя в момент спричинення.

Верховний Суд висловив правову позицію, згідно якої норма ст. 49 КК України у своєму змісті закріплює те, що від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності особа може бути звільнена, якщо саме з дня вчинення нею кримінального правопорушення минули певні строки. Тобто, обов`язковою умовою звільнення особи саме від кримінальної відповідальності, а не від покарання, на підставі ст. 49 КК України, є визнання факту, що така особа вчинила кримінальне правопорушення. Лише в такому випадку можливо обчислити відповідні строки давності (постанова ККС ВС від 17.02.2022 року у справі №752/23954/18).

Місцевий суд вірно вважав, що потерпілому позивачу ОСОБА_2 в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини ОСОБА_1 , спричинено моральну шкоду: внаслідок одержаних середньої тяжкості тілесних ушкоджень, позивач переніс, як фізичну біль, так і психологічні страждання через втрату здоров`я, звичного нормального способу життя.

Однак розмір моральної шкоди у 100000 грн., який визначено місцевим судом, є завищеним.

Враховуючи обставини справи, характер та глибину моральних страждань потерпілого ОСОБА_2 , викликаних внаслідок отриманих середньої тяжкості тілесних ушкоджень, суд апеляційної інстанції вважає, що з урахуванням вимог розумності і справедливості, позивачем доведено завдання йому діями відповідача ОСОБА_1 ,який є володільцем джерела підвищеної небезпеки і несе відповідальність за шкоду, заподіяну таким джерелом, моральної шкоди на суму 40000 гривень. При визначенні розміру моральної шкоди суд апеляційної інстанції враховує також вину позивача ОСОБА_2 , який на момент настання ДТП переходив проїзну ділянку дороги поза межами пішохідного переходу, що підтверджується ухвалою суду про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 26-1 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, у цій справі становить 275,30 грн. (5% від 5506 грн.), які мав би відшкодувати страховик з урахуванням вимог ст. 26-1 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 39724 грн. 70 коп., яка складає різницю між фактичним розміром завданої шкоди (40000,00 грн.) і сумою страхового відшкодування (275,30 грн.), яке відповідно до статті 26-1 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов`язаний був сплатити страховик у разі звернення до нього позивача (потерпілого) із заявою про страхове відшкодування у встановлений законом строк.

Що ж стосується стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката, то слід зазначити наступне.

Так, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц (провадження №61-15441св19).

Згідно з частинами першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.

Аналогічний висновок викладено і у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц (провадження №61-39474св18).

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі №910/14598/20 зазначено, що системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім того, на такий договір поширюється дія загальних норм та принципів договірного права, включаючи, але не обмежуючись визначені главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Указані форми відрізняються порядком обчислення: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Указане передбачено як положеннями цивільного права, так і нормами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Отже, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з нормами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У матеріалах справи наявний ордер серії АТ №1003671 на надання правничої правової допомоги ОСОБА_2 , на підставі договору/доручення №17-07 від 17.07.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Бандурою В.О. (а.с. 21). На підтвердження факту оплати позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано розрахунок вартості послуг адвоката на суму 15000,00 грн. (а.с. 8) та квитанції (а.с. 18,19).

Проте, у матеріалах справи відсутній договір про надання правничої допомоги.

Оскільки стороною позивача не надано договір про надання правової допомоги, то, зважаючи на вищезазначені правові висновки Верховного Суду, не можна вважати доведеними витрати ОСОБА_2 на правничу допомогу у суді першої інстанції на суму 15000 грн. Тому підстави для їх розподілу відсутні.

Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Івано-Франківського міського суду від 1 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях відповідно до Закону України «Про судовий збір», судові витрати відповідача ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2486 грн. 72 коп. пропорційно до розміру задоволених вимог, підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тиніва Ігоря Дмитровича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 1 червня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Івано-Франківського обласного управління ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ) моральну шкоду у розмірі 39724 (тридцять дев`ять тисяч сімсот двадцять чотири) грн. 70 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Компенсувати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) 2486 (дві тисячі чотириста вісімдесят шість) грн. 72 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в цій справі, за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 11 листопада 2022 року.