Справа № 345/3686/21
Провадження № 22-ц/4808/57/22
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Бойчук І.В.

секретаря Пацаган В.В.

з участю ОСОБА_1 його представника адвоката Говзана М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.03.2020 року о 15.00 год. на автодорозі Т-09-06 Надвірна - Івано-Франківськ ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом марки «Шкода Октавія», д.н.з. НОМЕР_1 , у порушення вимог п. 12.1, 10.4 ПДР України, перед поворотом ліворуч при розвороті не врахував дорожньої обстановки, не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині та скоїв зіткнення з автомобілем марки «Форд Фокус». д.н.з НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Цивільна відповідальність винуватця ДТП застрахована в АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант», яку було повідомлено про настання страхового випадку. Постановою Тисменицького районного суду від 07.04.2020 року матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст.124 КУпАП повернуто на доопрацювання в Тисменицький ВП ГУНП в Івано-Франківській області. 15.04.2020 року на замовлення позивача було складено Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №97/1, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням зносу становить 169 827,55 грн. 14.05.2020 року ОСОБА_1 до АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» було направлено заяву про виплату страхового відшкодування. Досі жодного реагування з боку строкової компанії не було. Просить, стягнути з АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» в користь ОСОБА_1 відшкодування коштів (збитків), пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу в розмірі 98 000,00 грн в межах ліміту страхового відшкодування; стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 відшкодування коштів (збитків), пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу в розмірі 71827,55 грн (різниця між вартістю відновлювального ремонту КТЗ та розміром страхового відшкодування «Страхової компанії «Мега-Гарант»): стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.; стягнути із ОСОБА_3 витрати на судовий збір та витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 2500,00 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 23 листопада 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що на громадянина ОСОБА_3 складено протоком серії ДПР18 №234969 про адміністративне правопорушення від 31.03.2020 року. Протокол було складено тільки на гр. ОСОБА_3 . Також у матеріалах справи є схема ДТП оформленого 31.03.2020 року із розстановкою автомобілів та можливістю дійти висновку про обставини та наслідки порушення гр. ОСОБА_3 правил дорожнього руху. Постановою Тисменицького районного суду від 07.04.2020 року матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 124 КупАП повернуто на доопрацювання в Тисменицький ВП ГУНП в Івано-Франківській області. До сьогодні Тисменицький ВП ГУНП в Івано-Франківській області не направило до суду доопрацьовані матеріали і наявність невиконання працівниками поліції своїх обов`язків не може ставити у залежність цивільно-правову відповідальність та відшкодування заподіяної шкоди. 15.04.2020 року на замовлення Позивача було складено Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №97/1, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням зносу становить 169 827,55 грн. 14.05.2020 року Позивач ОСОБА_1 направив заяву до AT «Страхова компанія «Мега Гарант» про виплату страхового відшкодування, але жодного реагування зі сторони страхової компанії не було. Зазначає, що не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, висновком судової експертизи тощо. Вважає, що суд у рішенні першої інстанції формально підійшов до вирішення справи, послався на відсутність постанови у адміністративній справі та відсутність висновку судової експертизи та дійшов висновку, що вина доказами Відповідача недоведена, а тому відсутні підстави для стягнення збитків. Вказує, що позивачем було б подано клопотання про додаткові експертизи, якщо б під час судового засідання чи у відзивах будь-якою із сторін ставилася під сумнів вина в ДТП відповідача. Дане клопотання було б подане як необхідність додаткового доказу з чиєї вини спричинене ДТП. Такі питання не піднімались ні гр. ОСОБА_3 , ні у відзиві страхової компанії. У відзиві Страхової компанії не наводяться жодні докази спростування вини водія ОСОБА_3 , а тільки є посилання на відсутність постанови у адміністративній справі про вину водія і відповідно у зв`язку із відсутністю даного документа є усі підстави для відмови у задоволенні позову. Разом з тим, по зібраних доказах, що знаходяться у матеріалах справи, відсутність заперечень іншого учасника ДТП, складення протоколу тільки на гр. ОСОБА_3 у суду першої інстанції було достатньо доказів дослідити матеріали справи та встановити вину ОСОБА_3 в ДТП, а не Формально підійти до справи і не досліджувати дані обставини, як наслідок прийняття оскаржуваного рішення.

31 січня 2022 року представник АТ «СК`МЕГА-ГАРАНТ» Власенко О.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Позивачем до суду під час розгляду справи не було надано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 31.03.2020 р., відбулася з вини саме водія транспортного засобу марки Шкода Октавія, д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_4 . Окрім того, Позивачу було роз`ясненно право заявляти клопотання про призначення експертизи, проте будь-яких клопотань про призначення судової автотехнічної, трасологічної, тощо [експертизи стороною Позивача не заявлялося. За таких обставин, посилання Апелянта у скарзі на те, що в разі необхідності ним було б подало до суду клопотання про призначення додаткової експертизи, як необхідність подання додаткового доказу, спростовується тим, що судом першої інстанції не створювалось будь-яких перешкод для подання цього клопотання. AT СК МЕГА-ГАРАНТ зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення, схема місця ДТП, не може використовуватися, як документи, якими встановлено вину ОСОБА_3 одноособово, оскільки ці документи лише відображають правову позицію органів МВС та визначає особу, яка на думку органу МВС є правопорушником та винною особою у вчиненні ДТП згідно протоколу про адміністративне правопорушення, але такий доказ не було оцінено судом та судом не було встановлено вину вказаної особи у вставленому законом порядку. Сграховик за законом не має повноважень та правових підстав для встановлення наявності чи відсутності вини будь-якої особи у вчиненні адміністративного правопорушення (принцип невинуватості). Принцип винуватості, полягає в обов`язку особи довести відсутність вини, але за законом під час розгляду страхової справи учасники ДТП не зобов`язані доводити страховику на явність чи відсутність власної вини. Оскільки на момент подання позову та розгляду справи в суді першої інстанції, не було встановлено вину водія транспортного засобу автомобіля Шкода Октавія, номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_3 , який на думку Апелянта порушив Правила дорожнього руху, враховуючи що Постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП не виносилась, у зв`язку із чим підстави для страхової виплати відсутня шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені Цивільним кодексом України.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просять задвольнити подану скаргу

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем до суду не надано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 31.03.2020 року, відбулася з вини саме водія транспортного засобу марки «Шкода Октавія», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 . На роз`яснення судом представнику позивача права заявляти клопотання про призначення експертизи, будь-яких клопотань про призначення судової автотехнічної, трасологічної, тощо експертизи стороною позивач не заявлялося.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31.03.2020 року о 15.00 год. на автодорозі Т-09-06 Надвірна- Івано-Франківськ відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Шкода Октавія», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «Форд Фокус», д.н.з НОМЕР_2 (а.с.10).

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/1514669 (а.с.9) цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , як власника транспортного засобу марки «Шкода Октавія», д.н.з. НОМЕР_1 , застрахована в АТ «Страхова компанія «Мега-Гарант».

Згідно звіту №97/1 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 15.04.2020 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Форд Фокус», д.н.з НОМЕР_2 , з урахуванням зносу становить 169827,55 грн. (включаючи ПДВ на запасні частини) (а.с.13-35).

Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07.04.2020 року (а.с.12) матеріали про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП було направлено на доопрацювання в Тисменицький ВП ГУНП в Івано-Франківській області.

Тобто відповідач ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 31.03.2020 року не притягувався.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Частиною першою статті 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У разі якщо деліктні відносини поєднані з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

Відповідно до частини першої статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як зазначає Верховний Суд, ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди у позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за завдану шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини завдавача шкоди.

Посилаючись в позовній заяві на те, що шкоду завдано відповідачем, позивач обґрунтовано вказує на те, що відсутність вини у завданні шкоди має довести саме відповідач. Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивач має довестифакти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана особі і майну громадянина або завдана майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Розглядаючи спір про відшкодування завданої шкоди, суд повинен з`ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв`язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками.

До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданоюшкодою, а відповідач має спростувати наявність своєї вини.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. При цьому правило презумпції невинуватості одержує пряме втілення в нормах інших галузей права, зокрема щодо адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху. Отже, особа вважається невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку.

Оцінивши докази в сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність вини відповідача у вчиненні дій, наслідком яких завдано шкоду позивачу.

Суд відхиляє посилання позивача, що матеріалами справи доводиться вина відповідача у ДТП та заподіянні йому матеріальної шкоди, оскільки із матеріалів справи не встановленло, що суд обмежував позивача в наданні доказів, порушував порядок ведення провадження. Власне тлумачення позивачем, як суд мав досліджувати та оцінювати докази у справі, не свідчить про порушення процедури розгляду справи. Крім цього, під час судового розгляду справи судом першої інстанції позивач не заявляв клопотання щодо призначення відповідної судової експертизи. Разом з тим, встановлено, що позивачу під час розгляду справи роз`яснено про можливість проведення відповідної судової експертизи, як доказу встановлення вини відповідача у ДТП. Проте позивач відмовився від права на призначення експертизи, тому суд першої інстанції дійшов висновку про розгляд справи за наявними доказами у справі.

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши відсутність у матеріалах справи належних доказів доведеності відповідача у вчиненні ДТП, наслідком яких завдано шкоду позивачу, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд відхиляє долучені до апеляційної скарги матеріали ДТП та висновок експерта від 31.01.2022 №СЕ-19/109/22/395 ІТ про винуватість відповідача у ДТП, оскільки відповідно ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Причин неподання зазначених доказів суду першої інстанції позивачем не наведено.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 травня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.В.Бойчук