ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/108/22 Справа № 202/7281/20 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

02 грудня 2020 року позивачка звернулася до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09.11.2011 року № 1502. В обґрунтування ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником 81/400 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , іншими співвласниками є ОСОБА_2 60/100 частин домоволодіння та ОСОБА_3 81/400 частин домоволодіння. На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09.11.2011 року № 1502 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на 60/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 . Отже, наразі існує дисбаланс часток, що є наслідком прийняття виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради незаконного рішення. Посилаючись на ст. ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України просить суд визнати незаконним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09.11.2011 року № 1502 (а.с.2-9).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради - відмовлено (а.с.170-172)

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 174-185).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно договору про зміну розміру часток у домоволодінні АДРЕСА_1 від 07 травня 2011 року, який був укладений між трьома співвласниками було зазначено, що ОСОБА_2 є власником 119/200 часток домоволодіння, а ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є власниками 81/200 частин домоволодіння.

Згідно акту про встановлення часткового співвідношення, виданого КП «Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 29.10.2010 року у фактичному користуванні ОСОБА_2 знаходяться приміщення, що складають 60/100 частин домоволодіння, а у фактичному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_1 знаходяться приміщення, що складають 40/100 частин домоволодіння.

Згідно п. 3 договору про зміну розміру часток у домоволодінні від 07 травня 2011 року, який був укладений між трьома співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які визначили, що розмір частки в домоволодінні, яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - в рівних частках кожному складає 40/100, а розмір частки, яка належить ОСОБА_2 , складає 60/100.

Вказаний договір був укладений між всіма співвласниками та нотаріально посвідчений 07 травня 2011 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської нотаріальної контори Писарєвою Н.С., реєстр за № 2-1305.

Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 1502 від 09.11.2011 року оформлено право приватної власності, з видачею свідоцтва, гр. ОСОБА_2 на 60/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб (статті 15, 16 ЦК України).

У відповідності до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У відповідності до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК Україниts).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу)

Як вбачається з матеріалів справи, договір про зміну розміру часток у домоволодінні від 07 травня 2011 року є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку з яким погоджується колегія суддів, що договір про зміну розміру часток у домоволодінні від 07 травня 2011 року є дійсним, а тому підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09.11.2011 року № 1502 відсутні.

З урахуванням вказаних норм та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи наведені у апеляційній скарзі зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: