ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5179/22 Справа № 210/6325/21 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н.А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/6325/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2022 року, яке ухвалене суддею Літвіненко Н.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 травня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позову зазначила, що 19 червня 2010 року уклала шлюб з відповідачем, який зареєстровано Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 215. Мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мешкають з позивачкою та знаходяться на її утриманні.

Вказувала, що фактичні шлюбні відносини припинені сторонами з 25 жовтня 2021 року у зв`язку з конфліктами, які виникали під час ведення сумісного побуту, а також з різними поглядами на життя. Відповідач не забезпечує сім`ю, погано ставиться до дітей.

Збереження та подальше існування шлюбних відносин позивачка вважає неможливим, оскільки на теперішній час сторони не ведуть сумісного побуту, не підтримуюсь шлюбні відносини.

Добровільно розірвати шлюб відповідач не бажає.

Зазначала, що спір щодо поділу майна, набутого у шлюбі, між сторонами відсутній, а у разі виникнення такого спору, він буде вирішуватись, шляхом подачі відповідного позову.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд: розірвати шлюб, укладений 19 червня 2010 року між нею та ОСОБА_2 , який зареєстрований 19 червня 2010 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №215.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, укладений 19 червня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 19 червня 2010 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №215 розірвано.

Після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище - « ОСОБА_5 », відповідачу « ОСОБА_5 ».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 сплачений судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вказує, що судом першої інстанції було надано строк на примирення, проте, у зв`язку з воєнними діями на території України, позивачка тимчасово виїхала до Республіки Польщі, тому спілкування та примирення було не можливе.

Суд першої інстанції не встановив чи є між сторонами неврегульовані спори щодо спільного майна та місця проживання спільних дітей.

Не погоджується з тим, що судом було розглянуто справу в спрощеному провадженні без виклику сторін, що позбавило його права на розгляд справи за його участі, отже він не міг висловити свої усні пояснення щодо позову.

Вважає, що суд першої інстанції позбавив його права на мирне врегулювання спору, оскільки, станом на сьогодні, позиція позивачки щодо розірвання шлюбу не відома, так як позивачка перебуває поза межами України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Курочкіну І.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2010 року, який зареєстрований Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №215(а.с.7).

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с.8,9).

Також, судом встановлено, що подружні стосунки сторонами не підтримуються, сім`я фактично припинила своє існування.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтями 51 Конституції України та 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Примушування жінки чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має суттєве значення.

Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Таким чином, з контексту вищевказаних правових норм випливає, що кожен із подружжя має право на розірвання шлюбу. Примушування до збереження шлюбу є порушенням права чоловіка, або дружини. Відповідно, шлюбні відносини формуються на вільному волевиявленню двох сторін, в зв`язку з чим, колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо категоричного небажання відповідача розлучатись.

Колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив чи є між сторонами неврегульовані спори щодо спільного майна та проживання спільних дітей, оскільки позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та висловила думку щодо зазначених питань. Судом першої інстанції було встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Більш того, відповідач не позбавлений права подавати окремий позов щодо захисту порушених сімейних та майнових прав та інтересів, а позов про розірвання шлюбу розглядається виключно в межах заявлених позовних вимог.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону. Отже, посилання відповідачки на порушення судом норм матеріального права (ст.112 СК України) безпідставні з викладених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції було надано строк на примирення, однак, у зв`язку з воєнними діями на території України позивачка тимчасово виїхала до Республіки Польщі, тому спілкування та примирення було не можливе, колегія судів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Окрім того, важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин, відповідно до ч.7 ст.240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (п.5 ч.1 ст. 251 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

До апеляційної скарги не надано доказів намагань, активних дій з боку відповідача щодо примирення з позивачкою, констатація того, що позивачка виїхала до Республіки Польщі не є свідченням неможливості спілкування та примирення.

Жодних обставин за яких можливо зробити висновок про те, що шлюб сторін підлягає збереженню апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позиція позивачки в справі щодо наявності підстав для розірвання шлюбу з відповідачем є послідовною та ґрунтується на мотивах і обставинах, які знаходять своє підтвердження.

У цивільних, у тому числі, в сімейних відносинах особа діє вільно, при цьому, повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст. 3 ч. 1 п.п. 1, 6, ст.ст. 12-14 ЦК України, ст.ст. 1, 7 СК України).

При цьому, судом апеляційної інстанції була забезпечена сторонам можливість реалізації їх прав у спорі, що виник, включно з досягненням примирення. З урахуванням періоду провадження в справі сторони мали достатньо часу і можливостей досягти примирення, врегулювати спір за взаємною згодою, якщо такі можливість і бажання сторін у дійсності мали місце. На час розгляду справи апеляційним судом примирення не досягнуте, спір за згодою сторін не врегульований, позиція позивача в спорі щодо необхідності припинення шлюбу, підстав для збереження якого немає, не змінилася, відповідач доказів, які б вказували на можливість збереження шлюбу, врегулювання спору за згодою сторін, суду не надав.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом було розглянуто справу в спрощеному провадженні без виклику сторін, що позбавило його права на розгляд справи за його участі, отже він не міг висловити свої усні пояснення щодо позову, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Згідно ч. 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ч. 4 ст. 274 ЦПК України , в редакції станом на час подання до суду даного позову та яка є чинною на теперішній час, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Зважаючи на те, що предметом даного спору є розірвання шлюбу між сторонами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість розгляду даної цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому, суд першої інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та позовної заяви, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 не був позбавлений права безпосередньо знайомитися з матеріалами справи, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України, а його бажання викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені ним в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення справи до розгляду з викликом учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: