Провадження №2/359/848/2022
Справа №359/9676/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2022 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чирки С.С.,

при секретарі Костенко С.В.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» до ОСОБА_2 про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року представник позивача ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом та обґрунтовує його тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 25 січня 2021 року у справі № 359/6725/19 за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, внесення посади до штатного розпису, стягнення середньою заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 359/6725/19. апеляційну скаргу ОСОБА_2 та представника ОСОБА_2 адвоката Борщика Сергія Володимировича задоволено частково, а саме: визнано незаконним та скасовано наказ Державного Підприємства «Зал Офіційних Делегацій» №60/к від 20 червня 2019 року про припинення трудового договору (контракту) із ОСОБА_2 . Поновлено ОСОБА_2 на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи Державного Підприємства «Зал Офіційних Делегацій». Стягнуто з Державного Підприємства «Зал Офіційних Делегацій» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 271828 грн., та 20000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Державного Підприємства «Зал Офіційних Делегацій» в дохід держави 7295, 70 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

20 серпня 2021 року постановою державного виконавця Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бистрою Ю.Б., відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 359/6725 виданого 20 серпня 2021 року, про стягнення з Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу 271 828 грн. 00 коп. та відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. 00 коп.

25 серпня 2021 року постановою державного виконавця Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бистрою Ю.Б., закінчено виконавче провадження щодо виконавчого листа 359/6725 виданого 20 серпня 2021 року.

В зв`язку з тим, що в резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 359/6725/19 визначена сума середнього заробітку ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу у розмірі 271828 грн. та 20000,00 грн. на відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, без будь-якого застереження чи розрахунків щодо неутримання ПДФО та військового збору, Постановою державною виконавця Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бистрою Ю.Б., відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 359/6725 виданого 20 серпня 2021 року, про стягнення з Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу 271 828 грн. 00 коп. та відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. 00 коп. в повному обсязі без врахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

ДП «ЗОД» з метою уникнення накладення арешту на банківські рахунки підприємства, виплачена на користь ОСОБА_2 через Бориспільський міськрайонний відділ ДВС середній заробіток за час вимушеного прогулу в повному обсязі без утримання податків та зборів в розмірі 271 828 грн. 00 коп. та відшкодування моральної шкоди в повному обсязі без утримання податків та зборів в розмірі 20 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №№ 151, 152 від 25 серпня 2021 року.

При цьому, податок на доходи з фізичних осіб та військовий збір із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 48 929 грн. 04 коп. та 4 077 грн., 42 коп. відповідно, а також податок на доходи з фізичних осіб та військовий збір із суми відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 600 грн. 00 коп., та 300 грн., 00 коп., відповідно, що підлягають утриманню з виплаченого ДП «ЗОД» доходу ОСОБА_2 у встановленому законом порядку, сплачено до бюджету за рахунок коштів підприємства, що підтверджується платіжними дорученнями №№149, 150 від 25 серпня 2021 року.

На думку позивача, у нього виникло право вимагати від відповідача відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат. Крім того просить суд стягнути судовий збір в розмірі 2270 гривень.

Таким чином, на підставі викладеного вище позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 56 906,46 грн. та судові витрати.

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 27 жовтня 2021 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 06 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» до ОСОБА_2 про стягнення коштів та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача підтримав подану заяву та просив суд її задовольнити.

В судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в повному обсязі.

2лютого 2022 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що заявлені позивачем до стягнення з нього суми є необґрунтованими та безпідставними. Позивач не навів достатніх аргументів, що його права порушені, і порушені саме ним. Крім того, наведене правове обґрунтування позовних вимог, не містить положень, які б зобов язували його сплатити, які б то не були кошти на користь позивача, як і не дають позивачу права вимагати стягнення з нього податку з доходів фізичних осіб та військового збору, які позивач сплатив хоч і від його імені, але самостійно на підставі платіжних доручень, самим же сформованих. Вважає, що належною поведінкою позивача та способом захистом, після отримання ним постанови апеляційної інстанції, було б сплата на її користь середнього заробітку, з вирахуванням податку та збору, сплата окремо до бюджету податку та військового збору та звернення до суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Отримані ним кошти під час виконавчого провадження - це був середній заробіток.Вона не була отримувачем коштів за платіжним дорученням № 149 та №150 від 25 серпня 2021 року. Позивач не надає доказів, що переплачені їй кошти були результатом рахункової помилки, як і не свідчать матеріали справи, що в ситуації, що склалась була недобросовісність з її сторони, а тому зважаючи на вищевикладене, просить суд врахувати надані аргументи, пояснення та доводи, що викладені в цьому відзиві та в задоволені позовних вимог позивачу у справі № 359/9676/21 відмовити в повному об`ємі.

Представником позивача ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що відсутність вказівки в резолютивній частині про те, що сума підлягає стягненню за відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів - не є підставою для невиконання роботодавцем функцій податкового агента у випадках та в порядку, встановленому законодавством. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України, отже податковий агент - роботодавець (ДП «ЗОД») виконав визначений ПКУ обов`язок, щодо сплати податків та зборів які підлягають стягненню з відповідача, на підставі підпунктів 164.2.2, 164.2 статті 164 ПКУ та підпункту 164.2.14, пункту 164.2 статті 164 ПКУ.

Суд заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2021 року скасовано та ухвалено у вказаній справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Державного Підприємства «Зал Офіційних Делегацій» №60/к від 20 червня 2019 року про припинення трудового договору (контракту) із ОСОБА_2 .

Поновлено ОСОБА_2 на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи Державного Підприємства «Зал Офіційних Делегацій».

Стягнуто з Державного Підприємства «Зал Офіційних Делегацій» ( юридична адреса 08307 м. Бориспіль Київська область міжнародний аеропорт «Бориспіль» ) на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 271828 грн., та 20000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Державного Підприємства «Зал Офіційних Делегацій» ( юридична адреса 08307 м. Бориспіль Київська область міжнародний аеропорт «Бориспіль» ) в дохід держави 7295, 70 грн., судового збору.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с.11-28).

Вказане судове рішення набрало законної сили 04 серпня 2021 року.

З постанови про закінчення виконавчого провадження від 25 серпня 2021 року (ВП № 66591619) вбачається, що виконавче провадження було закінчено у зв`язку із сплатою боржником боргу у повному обсязі (271828,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 20000,00 грн. відшкодування моральної шкоди) (а.с. 38-39).

Однак, під час виконання вказаного виконавчого провадження відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку виплати заробітної плати та моральну шкоду без відрахування всіх обов`язкових податків та платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому ніж встановлено чинним законодавством України та визначено постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року.

Позивач нарахував, утримав та сплатив до бюджету від імені відповідача під час виконання рішення податок на доходи фізичних осіб в сумі 52 529,04 грн. і військовий збір в сумі 4377, 42 грн.

Вказане підтверджується платіжними дорученнями №149 від 25 серпня 2021 року, №150 від 25 серпня 2021 року, №151 від 25 серпня 2021 року та №152 від 25 серпня 2021 року (а.с.34-37).

Дана обставина також підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 2017 року по 3 квартал 2021 року, із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 у розмірі 271828,00 та відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000,00 гривень підлягали відрахуванню обов`язкові податки і збори (інші платежі), передбачені чинним законодавством, а саме ПДФО - 52 529,04 грн. та військовий збір - 4377, 42 грн.; до виплати ОСОБА_2 підлягало 234 921,54 грн. (а.с.50-53).

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

Предметом спору в даному випадку є повернення на користь позивача, як податкового агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України.

Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст. 16 ЦК України.

Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 163 Податкового кодексу України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню.

Згідно із п.п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно - правовими договорами.

Відповідно до п.16-1 підр.10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням ВР України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування.

Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду.

Також, слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є і об`єктом щодо сплати військового збору, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування.

За даними листа Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 р. №23714/6/99-99-17-03-03-15, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду.

Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.

Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ.

Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1, 5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України.

Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.

Схожі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №817/893/17, від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №401/1813/16-ц, від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19.

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-91цс14), від 22 січня 2014 року (справа 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року (справа №517/186/17), від 28 березня 2018 року (справа №173/166/17), від 03 травня 2018 року (справа №473/2859/17).

Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Однак, згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із п.п.14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України.

Суд звертає увагу, що в мотивувальній частині постанови Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року зазначено, що сума заробітку нараховується судом без врахуванням обов`язкових податків та зборів, які роботодавцем підлягають вирахуванню при виконанні рішення суду в порядку, визначеному ст. 167, 168 ПК України.

Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач, отримавши у порядку примусового виконання, за постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року (справа № 359/6725/19) суму коштів, набув її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Доводи відповідача щодо обрання позивачем неналежного способу захисту свої прав не заслуговують на увагу, оскільки статтями1212, 1215 ЦК України передбачений такий спосіб захисту як кондикційний позов.

Ознаками кондикційного позову є: відповідач набув чи зберіг майно за рахунок позивача; набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала; річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі, грошовими коштами; відсутність договірних правовідносин (у тому числі, недійсного договору) між позивачем та відповідачем щодо спірного майна (речові правовідносини); не має правового значення: чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним; чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події; застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних засобів захисту.

Такі ознаки викладені, зокрема, у висновках Верховного Суду (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року № 6-3090цс15 та постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року № 6-122цс14).

На переконання суду, усі із перелічених вище ознак наявні у спірних правовідносинах.

Зокрема, безпідставне збагачення відповідача на суму 56 906,46 грн. у виді податків та зборів не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних засобів захисту (віндикації, реституції), а у добровільному порядку останній відмовляється повернути вказані грошові кошти, що підтверджується змістом відзиву та наданими поясненнями у судовому засіданні.

При цьому суд наголошує, що про поворот виконання судового рішення у даному випадку не йдеться.

З платіжного доручення №2283 від 05 жовтня 2021 року (а.с.9) вбачається, що при пред`явленні позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2270 гривень. Позов задоволений. З огляду на це, з відповідача на користь відповідача слід стягнути витрати на оплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 49, 76-83, 89, 259, 263-265, 268,354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимогиДержавного підприємства «Зал офіційних делегацій» до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь Державного підприємства «Зал офіційних делегацій», , місцезнаходження: Київська область, Аеропорт 56 906,46 грн., що складається з податку на доходи з фізичних осіб 48929,04 грн, військового збору 4077,42 грн. із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також податок на доходи з фізичних осіб та військовий збір із суми відшкодування моральної шкоди в розмірі 3600 грн. та 300 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь Державного підприємства «Зал офіційних делегацій», , місцезнаходження: Київська область, Аеропорт судовий збір в розмірі 2270 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 листопада 2022 року.

Суддя С.С. Чирка