Справа № 348/2373/20
Провадження № 22-ц/4808/1131/22
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Барков
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Івано-Франківську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2022 року в складі судді Міськевич О. Я., повний текст якого складено 08 серпня 2022 року, в справі за позовною заявою заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах Державної служби України з безпеки на транспорті та Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року позивач Перший заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах Державної служби України з безпеки на транспорті та Міністерства інфраструктури України звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 посилаючись на те, що останній працюючи головою Управління Уктрансбезпеки у Волинський області своїм наказом від 18 жовтня 2018 року № 2347-к звільнив ОСОБА_2 з посади інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті. В подальшому рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року, ОСОБА_2 було поновлено на роботі, а з Державної служби України з безпеки на транспорті було стягнено 57 615 грн. 72 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 4 000 грн. у відшкодування судових витрат на правову допомогу. Також в дохід держави був стягнений судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць допущене до негайного виконання. Стягнуті з Державної служби України з безпеки на транспорті грошові кошті були виплачені ОСОБА_2 08 травня 2019 року в сумі 7 584 грн. 37 коп. та 29 листопада 2019 року в сумі 48 075 грн. 63 коп. Із посиланням на ст. 237 КЗпП України просив стягнути з відповідача на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 48 075 грн. 63 коп., оскільки за вимогою про стягнення 7 584 грн. 37 коп. сплив строк звернення до суду. Також просив стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2022 року позовні вимоги Першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах Державної служби України з безпеки на транспорті та Міністерства інфраструктури України задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 48 075 грн. 63 коп. Також стягнено з ОСОБА_1 на користь Волинської обласної прокуратури 2 102 грн. у відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в його діях відсутня протиправна поведінка, а відтак відсутній склад цивільно-правової відповідальності за спричинену шкоду оскільки судами при розгляді справи про поновлення ОСОБА_2 на роботі встановлено наявність у нього конфлікту інтересів, що і стало причиною його звільнення. Суд першої інстанції не врахував, що відповідача звільнено з посади керівника Державної служби України з безпеки на транспорті ще до звернення прокурора до суду із цим позовом, а виходячи із змісту ст. 136 КЗпП України звернення із позовом про відшкодування шкоди курівником підприємства, на його думку, можливе лише у разі перебування цього керівника на посаді на час звернення до суду. Також вважає, що у прокурора були відсутні повноваження на представництво інтересів Державної служби України з безпеки на транспорті та Міністерства інфраструктури України в суді, оскільки не обґрунтував та не довів підстави для представництва. Крім того, судом першої інстанції порушено правила ст. 19 ЦПК України, оскільки справа мала розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Волинської обласної прокуратури зазначає, що рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано наказ голови Укртрансбезпеки України Ноняка М. В. про звільнення ОСОБА_2 з роботи та на користь останнього стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ці кошти були виплачені Державною службою України з безпеки на транспорті, а відтак установі заподіяно шкоду яку зобов`язаний відшкодувати відповідач. При цьому відповідальність керівника у такому випадку настає незалежно від форми вини. Також зазначав, що прокуратура підставно звернулася до суду в інтересах держави, оскільки Державна служба України з безпеки на транспорті після виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу жодних дій щодо відшкодування завданої відповідачем шкоди не вчиняла. Вважає, що спірні правовідносини мають розглядатися судом в порядку цивільного судочинства, оскільки вони не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення із публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень та не стосуються оскарження дій, рішень чи бездіяльності відповідача, а виникли з деліктного зобов`язання внаслідок заподіяння шкоди.

Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор підставно звернувся до суду в інтересах держави, а його позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що наказом голови Управління Уктрансбезпеки у Волинський області Ноняка М. В. № 2347-К від 18 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звільнено з посади старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті з 18 жовтня 2018 року, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та п. 6 ч. 1 ст. 29, ч. 2 ст. 34 Закону України « Про запобігання корупції» (т. 1 а.с. 151).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16 квітня 2019 року в справі № 161/18573/18, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року, визнано незаконним та скасовано наказ голови Укртрансбезпеки України Ноняка М. В. від 18 жовтня 2018 року № 2347-К про звільнення ОСОБА_2 з посади старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Волинській області з 18 жовтня 2018 року. ОСОБА_2 поновлено на посаді та стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на його користь 57 615 грн. 72 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 4 000 грн. у відшкодування витрат на правничу допомогу (т. 1 а.с. 123-146).

Наказом голови Державної служби України з безпеки на транспорті від 17 квітня 2019 року ОСОБА_2 поновлено на роботі з 19 жовтня 2018 року (т. 1 а.с. 152 ).

На виконання рішення суду Державною службою України з безпеки на транспорті 07 травня 2019 року виплачено ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 9 540 грн. 09 коп. у т.ч. встановлені податки й збори (т. 1 а.с. 156, 161-164), а 05 грудня 2019 року 48 075 грн. 63 коп. (т. 1 а.с 158-160).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, який стосується визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» тут і далі у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший-третій частини четвертої статті цього ж Закону).

Процедура, передбачена абзацом третім частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до листів від 30 липня 2020 року № 5809/05/15-20 та від 23 листопада 2020 року № 9207/7.3/15-20 Державна служба України з безпеки на транспортіповідомила прокурора, що заходи щодо стягнення шкоди, завданої Державному бюджету України внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_2 з винної особи не вживалися (том 1 а.с. 37-38, 39).

24 листопада 2020 року заступником керівника Волинської обласної прокуратури направлено на адресу Державної служби України з безпеки на транспорті, Міністерству інфраструктури України та Кабінету Міністрів України листа № 15-2086вих-20, яким повідомлено про подання позовної заяви в інтересах вказаних органів до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника, у сумі 48 075 грн. 63 коп. (том 1 а.с. 96).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Згідно із пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що перебіг строку звернення позивача з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівника, розпочався з дня проведення установою належних виплат незаконно звільненому працівнику (травень та листопад 2019 року), тому з цього часу обраховується перебіг встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Оскільки Державною службою України з безпеки на транспортіпротягом тривалого строку (з травня 2019 року) не вжито жодних заходів, спрямованих на відшкодування завданої державі шкоди внаслідок виплати коштів незаконно звільненому працівнику, та закінчення встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду щодо стягнення 7 584 грн. 37 коп., виплачених службою 08 травня 2019 року, також свідчить про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для звернення до суду з даним позовом, а відтак з доводами апеляційної скарги в цій частині погодитися не можна.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України»).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Наведене дає підстави для висновку, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законом.

Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною першою статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним у розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

За змістом положень частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.

Положеннями частин другої, четвертої та п`ятої статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Тобто, суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Як вбачається із змісту позовних вимог заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті та Міністерства інфраструктури України, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих державі у розмірі 48 075 грн. 63коп., в порядку регресу з вищезгаданих підстав.

Право на стягнення шкоди, завданої незаконним звільненням ОСОБА_2 із займаної посади інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Уктрансбезпеки у Волинський області, закріплено у статті 134 та статті 237 КЗпП України.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Отже, трудове законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720 апп 18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 328/29/20 (провадження № 61-2521 св 21).

Таким чином, суд першої інстанції правильно врахував, що правовідносини між сторонами у справі, що переглядається, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень. У цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій ОСОБА_1 , тобто не підлягає вирішенню питання щодо правомірності його дій щодо звільнення ОСОБА_2 із публічної служби. У зв`язку з чим, предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування шкоди у порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині також є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 було звільнено із порушенням закону за наказом голови Управління Уктрансбезпеки у Волинський області, відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а той факт, що на момент звернення прокурора до суду він вже не перебував у трудових відносинах з Державною службою України з безпеки на транспорті правового значення для справи не має.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника у зв`язку з оплатою останньому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в розмірі 48 075 грн. 63 коп.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення апеляційним судом не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2022 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська