ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/870/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2022 р. Дарницький районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Котвицького В.Л.

за участю:

секретаря судового засідання: Яценка Ю.О.

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Огіна Л.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві про стягнення заборгованості при остаточному розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у жовтні 2021 року звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві про стягнення заборгованості при остаточному розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на те, що працював в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування 13 років, починаючи з серпня 2008 року. У серпні 2017 року у зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності позивач був переведений до новоутвореного Фонду соціального страхування України, а саме: до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві (далі - відповідач) на посаду головного спеціаліста юридичного відділу. У лютому 2020 року позивача було призначено на посаду заступника начальника юридичного відділу відповідача. На зазначеній посаді позивач працював до фактичного звільнення за угодою сторін, а саме до 22.07.2021, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Починаючи з 20.07.2021 позивач перебував на лікарняному у зв`язку проведенням 19.07.2021 оперативного втручання, про що позивачем 19.07.2021 було повідомлено безпосереднього керівника, а сама начальника юридичного відділу Відповідача Маляренка С. О .

На домашню адресу позивача 24.07.2021 надійшов лист Відповідача №51 від 22.07.2021, в якому містилась інформація про суму, що належить до виплати позивачу при звільненні та інформація про те, що дана сума є компенсацією за 17 календарних днів невикористаної відпустки. Позивач зауважує, що зазначена в даному листі кількість днів невикористаної відпустки співпадає і з кількістю днів невикористаної відпустки, що має бути компенсована позивачу при звільненні відповідно до п. 2.1 наказу №601к.

На думку позивача, відповідачу достеменно було відомо, що позивач знаходився на лікарняному і ніяк не міг бути поінформований у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, письмово перед виплатою зазначених сум, відповідач свідомо порушив зазначену норму трудового законодавства.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість при остаточному розрахунку при звільненні в сумі 1278,40 грн., середній заробіток з розрахунку 796,77 грн. на день за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні по дату фактичного розрахунку, а також моральну шкоду в сумі 200 000,00 грн.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м.Києва від 16.11.2021 провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову.

Представник відповідача у судовому засіданні позовних вимог не визнав, заперечував проти їх задоволення, з підстав викладених у відзиві на позов.

Заслухавши позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач працював в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування 13 років, починаючи з серпня 2008 року. У серпні 2017 року у зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності позивач був переведений до новоутвореного Фонду соціального страхування України, а саме: до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві на посаду головного спеціаліста юридичного відділу. У лютому 2020 року позивача було призначено на посаду заступника начальника юридичного відділу відповідача, що підтверджується записами з трудової книжки позивача.

Відповідно до наказу відповідача №601к від 05.07.2021 позивача було звільнено з 22.07.2021 із займаної посади за угодою сторін, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Також встановлено, що з 20.07.2021 позивач перебував на лікарняному у зв`язку проведенням 19.07.2021 оперативного втручання, про що позивачем 19.07.2021 було повідомлено безпосереднього керівника, а сама начальника юридичного відділу Відповідача Маляренка С. О .

ОСОБА_1 стверджує, що він не може бути поінформований у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, письмово перед виплатою зазначених сум, оскільки відповідачу достеменно було відомо, що позивач знаходиться на лікарняному.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Вимогами до роботодавця згідно зазначеної статті є: письмова форма повідомлення, зазначення розміру сум належних до виплати та повідомлення про такі суми перед виплатою.

Згідно заяви позивача та наказу Управління № 601к від 05.07.2021, ОСОБА_1 підлягав звільненню 22.07.2021.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 з 20.07.2021, повідомленням відповідача № 51 від 22.07.2021 позивач був повідомлений про належну йому до виплати суму у розмірі 8723,11 грн. з доданим розрахунком, а листом № 5279-12 від 22.07.2021 про необхідність прибуття до відповідача для отримання трудової книжки, або надання згоди на її надсилання поштою.

Платіжним дорученням № 985 від 22.07.2021 відповідач переказав належні позивачу до виплати кошти у розмірі 8723,11 грн., які були зараховані та списані Державною казначейською службою України 23.07.2021.

Беручи до уваги викладене, судом встановлено, що відповідачем були дотримані всі вимоги встановлені ст. 116 КЗпП України до роботодавця, а саме: до перерахування позивачу належних до виплати при звільненні сум, також, суду надано докази того, що відповідач направив письмове повідомлення позивачу із зазначенням розміру таких сум.

Згідно статей 47, 116 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, роботодавець у цей день має надіслати йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримати трудову книжку.

Листом № 70/06/186-12 від 27.04.2012 Міністерство соціальної політики України роз`яснено, що чинним законодавством не заборонене звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням (ст. 38 КЗпП).

Немає в законодавстві і заборони на звільнення у період тимчасової непрацездатності і за угодою сторін.

На противагу ст. 40 КЗпП, яка містить заборони, щодо звільнення під час тимчасової непрацездатності, у разі якщо ініціатива звільнення виходить від працівника (ст. 38 КЗпП) роботодавець має право звільнити працівника в той день, який працівник зазначив в заяві про звільнення.

Таким чином, необхідність виплати відповідачем сум належних позивачу при звільненні, а тому і повідомлення про розмір таких сум в день звільнення, була обумовлена не розсудом відповідача, а обов`язком встановленим законом та правом позивача, яке останній використав, зазначивши в своїй заяві про звільнення відповідну дату.

Також варто зазначити, що підставою для винесення наказу відповідача № 601к від 05.07.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 » стала заява самого позивача від 05.07.2021.

Також, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, стверджує про ненадання йому щорічної основної відпусти повному обсязі, а відповідно і компенсації за невикористані дні відпустки у зв`язку з чим розрахунок при звільненні відповідачем було проведено не повністю.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що як в наказі №601к від 05.07.2021, так і в листі №51 від 22.07.2021, який зареєстровано значно пізніше дати огляду позивача МСЕК залишається 17 днів невикористаної щорічної основної відпустки замість 19 днів які підлягають грошовій компенсації при звільненні. А тому, на думку позивача, відповідачем було допущено грубе порушення чинного трудового законодавства, а саме: ненадання особі зі статусом інваліда 3 групи обов`язкових 2 днів щорічної основної відпустки та неповний розрахунок при звільненні.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки» особам з інвалідністю III групи надається щорічна основна відпустка тривалістю 26 календарних днів.

Оскільки ОСОБА_1 є інвалідом III групи, відповідач надавав йому щорічну основну відпустку тривалістю не менше 26 днів.

Разом з тим, згідно ст. 8 Закону України «Про відпустки», щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою.

Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Статтею 9 Закону України «Про відпустки» визначено порядок обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну основну та додаткову відпустки.

Згідно п. 8 «Рекомендацій щодо порядку надання працівникам з ненормованим робочим днем щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці», затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 7 від 10.10.1997, додаткова відпустка за ненормований робочий день надається пропорційно часу, відпрацьованому на роботі, посаді, що дають право на цю відпустку.

Аналогічна норма закріплена і пунктом 1.14 розділу II «Виробничі та трудові відносини» Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом відповідача, затвердженого протоколом конференції представників трудового колективу відповідача від 03.04.2018 № 1 (далі - Колективний договір) та додатку 1 до Колективного договору, з яким був ознайомлений Позивач.

Так, згідно п. 1.14 розділу II «Виробничі та трудові відносини» Колективного договору, додаткова відпустка тривалістю 7 робочих днів за ненормований робочий день надається працівникам відповідно до відпрацьованого часу.

Судом встановлено, що робочий рік ОСОБА_1 починався 13 листопада, а тому, розраховувати невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, що належали позивачу на день звільнення, необхідно виходячи з поточного робочого року в якому позивач звільнився та робочого року, що йому передував.

За період роботи з 13.11.2019 по 12.11.2020 (робочий рік, що передував року в якому позивач звільнився), із розрахунку тривалості щорічної основної відпустки 26 календарних днів та щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день 6 календарних днів (за фактично відпрацьований ОСОБА_1 в цьому році час, без урахування часу тимчасової непрацездатності) позивачу були надані такі відпустки: частина щорічної основної відпустки тривалістю 19 календарних днів та частина щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день тривалістю 3 календарні дні згідно наказу відповідача від 07.07.2020 № 515к; частина щорічної основної відпустки тривалістю 1 календарний день, згідно наказу відповідача від 10.12.2020 № 954к; частина щорічної основної відпустки тривалістю 6 календарних днів та частина щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день тривалістю 3 календарні дні, згідно наказу відповідача від 05.07.2021 № 600к.

Таким чином, судом встановлено, що за цей період роботи щорічна основна (26 днів) та додаткова (6 днів, оскільки позивач в робочому цьому році був тимчасово непрацездатний 73 дні) відпустки ОСОБА_1 були використані повністю, а обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну основну та додаткову відпустки на наступний робочий рік (13.11.2020 - 13.11.2021) починався з нуля.

За період роботи з 13.11.2020 по 22.07.2021 (день звільнення), згідно наказу відповідача від 05.07.2021 № 600к ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку тривалістю 5 календарних днів.

Відповідно до розрахунку відповідача, який перевірено судом, вбачається, що загальна кількість невикористаних днів щорічної основної відпустки позивача становить 17 календарних днів, із розрахунку: 18 календарних днів (загальна кількість днів основної щорічної відпустки позивача) - 5 календарних днів (які були надані позивачу перед звільненням, згідно наказу № 600к від 05.07.2021) + 4 календарні дні додаткової відпустки.

Саме така кількість невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпусток були компенсовані відповідачем позивачу при розрахунку у зв`язку зі звільненням, та саме така кількість днів зазначена в повідомленні відповідача № 51 від 22.07.2021 і в розрахунку, що додавався.

На підставі викладеного, зважаючи на викладені розрахунки та надані письмові докази, а також на покази надані у суді свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення заборгованості про остаточному розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди згідно ст. 237-1 КЗпП України провадиться у разі, якщо порушення роботодавцем законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тобто, для відшкодування моральної шкоди необхідне встановлення в судовому порядку факту порушення прав працівника роботодавцем та зв`язок між конкретним порушенням прав і наслідками у вигляді моральних страждань.

Жодного порушення прав позивача з боку відповідача судом не встановлено, а тому і вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджено певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 78-81, 133, 137, 258, 259, 264, 265, 268, 280-281, 284, 289, 352-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м.Києві про стягнення заборгованості при остаточному розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільнені та моральної шкоди - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Дарницький районний суд м. Києва. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Повний текст рішення складений 12.04.2022.

Суддя В.Л. Котвицький