ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3416/22 Справа № 204/8592/20 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського Індустріально-педагогічного технікуму відділення підготовки кваліфікованих робітників про визначення місця проживання,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що відповідно до договору №б/н від 28 вересня 2007 року про надання послуг з утримання кімнат гуртожитку Дніпропетровського індустріально-педагогічного технікуму, вона отримала право на проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає та зареєстрована на теперішній час.

Разом з нею у гуртожитку мешкають її доньки: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також онука - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та онук - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Через невизначення відповідачем конкретики займаного жилого приміщення (кімната, блок, секція), його конкретної площі, між сторонами виникають суперечки стосовно розрахунку щодо сплати житлово-комунальних послуг за користування жилим приміщенням в гуртожитку, що знаходиться на балансі відповідача.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просила суд визначити її місце проживання у гуртожитку, що знаходиться на балансі Дніпропетровського індустріально-педагогічного технікуму, а саме житлове приміщення (кімната) за № НОМЕР_1 , загальною площею 25,0 м.кв., розташоване у буд. АДРЕСА_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпропетровського Індустріально-педагогічного технікуму відділення підготовки кваліфікованих робітників про визначення місця проживання відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення заявлених нею позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що між Дніпропетровським індустріально-педагогічним технікумом (Виконавець) та ОСОБА_1 (Наймач) було укладено Договір про надання послуг з утримання кімнат гуртожитку від 28 вересня 2007 року, предметом якого було надання послуг Виконавцем щодо утримання кімнат гуртожитку, загальною площею 37,7 м2, та своєчасна оплата Наймачем вказаних послуг.

Згідно п.7.1. Договору, сторони дійшли згоди, що Договір укладено на термін дії трудових відносин співробітника з навчальним закладом та наказом по технікуму.

З 16 квітня 2009 року ОСОБА_1 зареєструвалася за адресою гуртожитку у Красногвардійському РВ у м.Дніпропетровську ГУДМС України в Дніпропетровській області.

Згідно довідки Дніпропетровського індустріально-педагогічного технікуму №47 від 14 серпня 2018 року про склад сім`ї, разом із ОСОБА_1 , яка проживає до 31 серпня 2018 року, до складу сім`ї входять 5 осіб, а саме окрім позивачки також її доньки: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , онука - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та онук - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Трудові відносини між Дніпровським індустріально-педагогічним технікумом та ОСОБА_1 були припинені на підставі наказу від 15 червня 2018 року №26-К-06-05.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 була виселена з гуртожитку згідно наказу Директора Технікуму від 31 серпня 2018 року №69 на підставі п.7.1 Договору.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. При цьому, вказав, що захист прав позивача, шляхом задоволення позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 , не передбачений положеннями цивільного законодавства та не забезпечує ефективного відновлення права останньої у випадку його порушення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 127 ЖК України визначено що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Згідно ст.132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Відповідно до п.2.1. Положення про учнівський гуртожиток Відділення підготовки кваліфікованих робітників Дніпропетровського індустріально-педагогічного технікуму заселення у гуртожиток громадян допускається тільки на вільні місця на термін, що встановлюється відповідним договором.

Згідно п.13 Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 13 листопада 2007 року №1004, працівники навчального закладу, як виняток, можуть бути поселені в студентський гуртожиток до закінчення навчального року лише за рішенням керівника навчального закладу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції було ухвалено рішення при неповно та всебічно з`ясованих обставинах справи, при цьому, не надано належну оцінку всім доказам, наявним в матеріалах справи.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму №565/01-05 від 15 липня 2021 року, адміністрацією Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму було проведено роботу щодо переведення всіх учнів перехідного контингенту, які навчалися в технікумі на відділенні підготовки кваліфікованих робітників за адресою: АДРЕСА_1 , до запропонованих закладів професійної (професійно-технічної) освіти, що розташовані на території міста Дніпра. Всі учні, які проживали в гуртожитку, були переведені в гуртожитки відповідних закладів.

Крім того, враховуючи лист Департаменту гуманітарної політики Дніпровської міської ради від 28 серпня 2018 року №9/8-351, з 01 вересня 2018 року фінансування послуг з підготовки робітничих кадрів в технікумі та подальше функціонування відділення підготовки кваліфікованих робітників було припинено. Зважаючи на обставини, що склалися, з 01 вересня 2018 року відбулося відключення будівель відділення підготовки кваліфікованих робітників від систем опалення, водо- та електропостачання, що у свою чергу зробило неможливим проживання в гуртожитку учнів, працівників технікуму та сторонніх осіб.

Будівля гуртожитку відділення підготовки кваліфікованих робітників за адресою: АДРЕСА_1 , не експлуатується відповідно до її призначення та знаходиться в непридатному для проживання стані.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідно до наказу директора Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму від 30 серпня 2021 року №43-к/06-05, ОСОБА_1 було призначено на посаду викладача за сумісництвом з 01 вересня 2021 року на 2021/2022 навчальний рік.

Проте, будь-яких належних та допустимих доказів щодо укладення між сторонами нових Договорів про надання послуг з утримання кімнат гуртожитку, стороною позивача не було надано ні до районного суду, ні до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що оскільки ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, їй було надано жиле приміщення в гуртожитку саме на час дії таких відносин та виселено з нього у 2018 році після закінчення строку трудового договору у відповідності до ст.132 ЖК України.

Також колегія суддів вважає неспроможними доводи скаржника про те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність спору між сторонами, оскільки між позивачем та відповідачем існує суперечка щодо правильності нарахування вартості та сплати заборгованості за спожиті ОСОБА_1 під час проживання у гуртожитку послуги, виходячи з наступного.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 просила суд визначити її місце проживання у гуртожитку, що знаходиться на балансі Дніпропетровського індустріально-педагогічного технікуму, а саме житлове приміщення (кімната) за № НОМЕР_1 , загальною площею 25,0 м.кв., розташоване у будинку АДРЕСА_1 .

Так, за своєю юридичною природою позов це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Право на позов надається з метою захисту регулятивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу. Розглядаючи позов, суд захищає житлові права та охоронюваний законом інтерес. Звідси випливає, що охоронювані позовом права й інтереси фігурують у процесі як предмет судового захисту.

Предметом даного спору є визначення місця проживання позивачки у конкретному житловому приміщенні, однак, однією з обов`язкових умов для можливого задоволення таких позовних вимог є порушення у зв`язку з таким невизначенням, прав та охоронюваних законом інтересів позивача, зокрема, заперечення певної особи права позивача на проживання у такому житловому приміщенні, тощо. Якщо за результатами розгляду справи не встановлено факту такого порушення, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, для звернення до суду необхідним є також факт порушення права позивача і доведення позивачем такого факту.

При цьому, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Як вбачається з мотивувальної частини позовних вимог, спірні правовідносини у сторін спору між відповідачем, як балансоутримувачем гуртожитку, та ОСОБА_1 , як колишнім наймачем, виникли з приводу обов`язку наймача належним чином сплачувати плату за проживання (в тому числі житлово-комунальні послуги), а саме між сторонами існує суперечка щодо правильності нарахування та сплати спожитих позивачкою під час проживання у гуртожитку послуг (в. т.ч. комунальних).

Зазначені обставини ОСОБА_1 визнавала у мотивувальній частині свого позову та додатково підтверджуються Претензією відповідача до позивачки від 25 червня 2021 року №504/01-05, згідно якої, на думку відповідача, по факту виселення 31 серпня 2018 року з гуртожитку, ОСОБА_1 не сплачено заборгованість за послуги з утримання кімнати в гуртожитку у сумі 1 366 грн 93 коп.

В свою чергу, доводи позову ОСОБА_1 у справі зводяться до фактичної незгоди з такими нарахуваннями, тобто між сторонами наявний спір саме щодо договірних правовідносин.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, оскільки відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові.

Водночас, такий правовий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовим висновком колегії суддів Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 серпня 2019 року по справі №1340/4630/18.

Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що захист прав позивача, шляхом задоволення згаданих позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 , не передбачений положеннями цивільного законодавства та не забезпечує ефективного відновлення права позивача у випадку його порушення. При цьому, будь-яких посилань та належних доказів щодо порушення саме житлових прав ОСОБА_1 , у якості наймача (колишнього наймача, або ж факту повторного набуття нею статусу наймача, шляхом укладення відповідного договору), наявності перешкод у здійсненні її права на житло (зокрема неправомірного виселення/створення перешкод щодо вселення, тощо) чи оспорення таких прав відповідачем у даному позові відсутні, а тому колегія суддів дійшла висновку про правомірність такої відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова