_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/910/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2022

Київський районний суд м.Одеси в складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Свистуновій Є.С. розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дійсним, -

ВСТАНОВИВ:

13.10.2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтував тим, що 29.09.2021р. він звернувся до приватного нотаріуса з наміром розпорядитися своєю часткою квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві спільної сумісної власності, але отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав невідповідності договору купівлі-пролажу квартири вимогам чинного законодавства, а саме з підстав того, що договір не був нотаріально посвідчений. Просить суд визнати договір купівлі-продажу вказаної квартири дійсним.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити.

Відповідачу судова повістка надсилалася за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання, та повернулася з відміткою «адресат відсутній», що за правилами ст.128ч.8 ЦПК України вважається отриманою належним чином.

Треті особи у засідання не прибули, з позовом погодилися.

Вислухавши пояснення осіб, якій беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

За діючим Законодавством визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним передбачено лише нормою ст.220ч.2 ЦК України, згідно якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Тлумачення цієї норми права свідчить, що суд може визнати договір дійсним тільки з підстав недодержання сторонами вимоги про його нотаріальне посвідчення.

За договором купівлі-продажу нерухомого майна №96/1158а від 27.08.1996р. на Одеській універсальній товарній біржі треті особи та позивач придбали у відповідачки Чабанової квартиру АДРЕСА_1 . Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований на Одеській універсальній товарній біржі, а також право власності позивача на квартиру зареєстровано в Одеського МБТІ 28.08.1996р. (а.с.10 об.).

29.09.2021р. позивач отримав від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у посвідчені договору дарування частки квартири АДРЕСА_1 .

Аналізуючи законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне.

Згідно Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004р., Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, до правовідносин, які виникли між сторонами повинно застосовуватися матеріальне право, яке існувало до 2004р.

Згідно з ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором ст. 128 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Відповідно до ч. 1 ст.45, ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Грошові кошти у сумі 800 млн. крб., згідно п.5,6 Договору, отримані продавцем до підписання договору, відбулася передача майна і позивач та треті особи фактично вступили у володіння придбаною квартирою, а тому набули право власності на неї.

Такий висновок суду кореспондується з норм ст.ст.128,153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за якими право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Реєстрація в бюро технічної інвентаризації речового права на зазначену квартиру за позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, не суперечила законодавству, чинному на час укладення спірного договору, оскільки згідно ст.15ч.2 Закону України «Про товарну біржу» від 1991р., угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню та вважаються укладеними з моменту їх реєстрації на біржі.

Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджену наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року №399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації права власності на підставі, зокрема, договорів купівлі-продажу зареєстрованих біржею, бюро технічної інвентаризації, що в свою чергу регламентує Наказ Міністерства юстиції України №7/5 від 07.07.2002р. «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно».

Відповідно до п.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року за № 1952-15, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності якщо, зокрема, реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Оскільки покупці квартири повністю виконали умови договору купівлі-продажу квартири, сплатили за придбану квартиру певну суму, зареєстрували своє речове право на зазначену квартиру в органах БТІ, даних, про те, що договір купівлі-продажу не визнавався відповідачем, позивачем суду не надано, а отже суд приходить до висновку, що позивач та треті особи правомірно володіли нею.

Оскільки сторонами дотримані всі передбачені законом умови укладення договору, тому відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року та ст.15 Закону України «Про товарну біржу» договір є таким, що відбувся з моменту його укладення та є укладеним з моменту реєстрації на біржі.

Згідно ст.2 ч.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин».

Суд зазначає, що частки у спірному Договорі не визначені, а тому квартира є спільної сумісною власністю її покупців.

З позову не вбачається, що відповідач не визнає або оспорює право позивача на квартиру, а також, що він безповоротно ухиляється від нотаріального посвідчення спірного договору.

З огляду на зазначені обставини підстав для визнання в судовому порядку дійсним неоспореного або невизнаного відповідачами договору купівлі-продажу квартири немає.

Cуд не звертає увагу на положення п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", оскільки вказана Постанова не враховувала норм ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 1991р.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4-13,76-89,258-273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бескровний Я. В.