ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 547/914/21 Номер провадження 22-ц/814/992/22Головуючий у 1-й інстанції Харченко В.Ф. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

секретаря Гречка Є.В.,

за участі відповідача ОСОБА_1 , адвокатів Ткаченко А.В., Нестеренко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 26 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду із даним позовом. Вказувала, що вона є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у якому з 2005 року з її згоди була зареєстрована дружина її сина відповідач ОСОБА_1 . У 2014 році шлюб між сином позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, але відповідачка продовжує проживати у належному позивачеві будинку та відмовляється добровільно звільнити його та знятися з реєстрації. Позивач зазначала, що ОСОБА_1 встановила свої замки та відмовляє позивачці, як власнику будинку, у вільному доступу до належного їй будинку, тобто перешкоджає вільно володіти і розпоряджатися власним майном. У зв`язку з наведеним, позивач просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 26 січня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Вирішено питання розподілу понесених судових витрат.

Рішення оскаржила відповідач, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення, ухваливши нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вказує, що з 2005 року, як дружина сина власника будинку була зареєстрована і прожила у спірному житловому приміщенні, яке є її єдиним житлом. Протягом всього часу проживання у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вона проводила роботи по благоустрою приміщення та подвір`я, здійснювала оплату житлово-комунальних послуг. Вважає, що факт її проживання у спірному житловому будинку не обмежує права позивача, яка зареєстрована та проживає за іншою адресою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позивачка та її представник в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явились, про день та час розгляду справи були належним чином повідомлені.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши пояснення відповідачки та її представників адвокатів Нестренко Н.М. та Ткаченко А.В., перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з підстав, передбачених п. 3, 4 ст. 1 ст. 376 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку ВСС 732583 від 05 вересня 2005 року.

Згідно довідки виконавчого комітету Семенівської селищної ради № 8232 від 29 жовтня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Я вбачається з домової книги, 04 листопада 2005 року відповідачка ОСОБА_1 і її чоловік ОСОБА_4 зареєстрували своє місце проживання у вказаному будинку.

Згідно домової книги вказаного житлового будинку ОСОБА_4 знявся з реєстраційного обліку 23 жовтня 2012 року.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 31 жовтня 2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не була і не є членом сім`ї власника житлового будинку (позивача), а тому у неї не виникло право користування спірним житловим помешканням, як колишнього члена сім`ї його власника.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У ході судового розгляду встановлено, що у 2005 році ОСОБА_1 , за згодою власника житлового будинку ОСОБА_3 вселилася і зареєструвалась у спірному житловому приміщенні, як дружина сина його власника, що узгоджується із положеннями ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР.

Спірний будинок є єдиним житлом ОСОБА_1 , в якому вона постійно проживає понад 17 років і до теперішнього часу. Протягом часу проживання у спірному житловому будинку, відповідач одноособово несе обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг, що надаються за адресою проживання, що підтверджується квитанціями про їх оплату. Крім того, в матеріалах справи містяться докази, що за кошти відповідача було проведено ряд робіт по благоустрою спірного житлового будинку.

Врахувавши вищенаведені обставини та оцінивши питання визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, апеляційний суд вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом не відповідає балансу захисту інтересів сторін.

З урахуванням сукупності вказаних обставин, встановлених під час розгляду даної справи, колегія суддів приходить до висновку, що інтереси відповідача ОСОБА_1 , яка проживає та зареєстрована у спірному житловому приміщенні, як колишній член сім`ї його власника, у межах даних правовідносин мають перевагу, оскільки встановлено, що особа не забезпечена іншим житлом і протягом тривалого періоду часу фактично проживала та несла відповідні обов`язки по утриманню спірного житлового будинку.

Таким чином, колегія суддів вбачає підстави для відмови у задоволенні позову, з метою забезпечення захисту основоположного права відповідача на житло, що гарантоване Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на наведене, судова колегія приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги і скасування оскаржуваного рішення, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовної заяви і вирішення питання розподілу понесених позивачем судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження розміру понесених витрат, пов`язаних із отримання правової допомоги стороною відповідача було надано договір пор надання правової допомоги № 03/02/22 від 07 лютого 2022 року, акт наданих послуг та виконаних робіт від 23 березня 2022 року, детальний опис робіт на наданих послуг адвокатами Нестеренко Н.М. та Ткаченко А.В. по Договору № 03/02/22 від 07 лютого 2022 року, в яких міститься деталізований розрахунок витраченого фахівцями у галузі права часу на вивчення матеріалів справи, підготовку процесуальних документів у справі і участь у судовому засіданні.

Верховний суд у додатковій постанові Великої Палати від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19, висловив позицію, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів враховуючи наявність детального розрахунку та опису наданих адвокатами послуг, вважає, що заявлена сума понесених відповідачем витрат на правову допомогу у розмірі 13 000 грн. є обґрунтованою і співмірною із об`ємом отриманих послуг.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. 3, 381, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 26 січня 2022 року задовольнити.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 26 січня 2022 року скасувати, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 362 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору та 13 000 грн. у рахунок відшкодування судових витрат, пов`язаних із отриманням правової допомоги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач О. В. Чумак

Судді Ю. В. Дряниця

Л. І. Пилипчук