Справа № 487/1867/22 Головуючий суду першої інстанції Лагода А.А.
Провадження №22-ц/812/974/22 Доповідач суду апеляційної інстанції Бондаренко Т.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бондаренко Т.З.,

суддів Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/1867/22 за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Лагоди А.А., в приміщенні того ж суду у цивільній справі за позовом? ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації,

в с т а н о в и л а:

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації.

Позов мотивовано тим, що 04 травня 2022 року ОСОБА_1 на персональній сторінці соціальних мереж «Fасеbоок» та «Instagram» виклала та поширила інформацію, яка порушує честь, гідність та порочить ділову репутацію ОСОБА_2 є недостовірною та образливою, а саме:

- «… ОСОБА_3 увірвався остаточно! Якщо хочеш дізнатись який твій чоловік розлучись з ним. Головна діюча особа, ОСОБА_4 . Підлість, зрада, меркантильність, жага грошей, лицемірство та брехливість все вилізло назовні. Майже 4 роки я стійко боролася за себе та своїх дітей й не безрезультатно, а ось коли отримала результат, окрім просто «тупих» вчинків недолугого чоловіка, таких як, наприклад, вщент розбити квартиру, якою ти вже не зможеш користуватись, пішли «схеми». «Закадичні друзі», які колись були і моїми, почали звертатись до суду з позовами про повернення позик, які мала повернути я, та котра взагалі ніколи у них ні копійки не брала, більше того, не брав і він, а якщо і брав, то про це мені не повідомляв та зі мною не узгоджував. Після звернення в поліцію щодо шахрайства й телефонної розмови з позивачем, останній від позову відмовився, так зірвалась перша «схема». Після страшенної для всієї країни дати 24.02.2022 я думала як врятувати дітей, працювати, вижити врешті-решт, а тут знову «схема», під час війни…вистачило совісті, нахабства підло брехати, підробляти документи, ганебно обмовляти ту, яка колись була дружиною та сама виховує дітей, залишившись взагалі без нічого; ту яка була подругою родини, з якою разом вирішували багато проблем, а тепер, виявляється, винна гроші… Подивіться уважно на цих людей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ніколи не майте з ними ніяких справ брехуни та шахраї!!!».

Позивач вказував, що дана публікація викладена відповідачем в стверджувальній формі і тим самим ображає честь та гідність позивача та звинувачує його в якихось шахрайських діях. До того ж, з залишених коментарів іншим користувачами соціальної мережі під вищевказаним постом на особистій сторінці відповідача формує у людей негативну думку про позивача як про людину та порочить його честь та гідність.

Поширення даної інформації є посяганням на честь і гідність позивача, що на його думку порушує вимоги Конституції України та порочить його ділову та особисту репутацію.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що вказана ОСОБА_1 інформація є недостовірною, оскільки не спростована відповідачем, а також є негативною, оскільки у ній стверджується про вчинення ОСОБА_2 відповідних дій «схем», зокрема, підробленням документів, ствердженням, що ОСОБА_2 «шахрай» і це на переконання позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі і, в тому числі, ділової репутації.

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилається на помилковість та незаконність рішення першої інстанції, оскільки воно не ґрунтується на нормах чинного законодавства, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що позивачем не доведено, що висловлювання відповідача, розміщене на її сторінках у соціальних мережах, в наведеному контексті є саме неправдивою образливою інформацією, а не оціночним судженням та, що таке висловлювання завдає шкоди його відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, або перешкоджає займатись будь-якою діяльністю, або стала наслідком звільнення його із займаної посади, а також, що оціночні судження спростуванню не підлягають. Помилковим є висновок суду першої інстанції, щодо віднесення висловлювання до недостовірної інформації, а не до оціночного судження. Жодної інформації щодо позивача в стверджувальній формі відповідачем висловлено і поширено не було. Зміст повідомлення відповідача включає оціночні судження та критику, що є відображенням її думок як автора, які не мали на меті принизити позивача.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що суд безпідставно поклав тягар доказування достовірності інформації на неї, як відповідача, тоді як таке порушує принцип змагальності сторін.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає таким вимогам.

Районним судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2021 року було здійснено розподіл спільного майна подружжя.

Сторони підтверджують факт звернення громадянина ОСОБА_6 з позовом про стягнення боргу за договором позики до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , однак після звернення останньої до поліції за фактом шахрайства позовну заяву ОСОБА_6 залишено без розгляду ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 лютого 2022 року у справі №945/327/21 (наявна у відкритому доступі в ЄДРСР).

Сторони також підтверджують наявність спору між ОСОБА_5 до позивача і відповідача у даній справі, з вимогою стягнути з них борг за договором позики в розмірі 120 000 грн. з відповідним обґрунтуванням, а ОСОБА_7 зазначає про її звернення з цього приводу 04 травня 2022 до ГУНП у Миколаївській області з заявою про вчинення злочинів з боку позивача та ОСОБА_8 за ознаками ст.190, ч.4 ст.358 КК України.

04 травня 2022 року ОСОБА_1 на персональній сторінці соціальних мереж «Fасеbоок» та «Instagram» виклала та поширила наступну інформацію:

- «… ОСОБА_3 увірвався остаточно! Якщо хочеш дізнатись який твій чоловік розлучись з ним. Головна діюча особа, ОСОБА_4 . Підлість, зрада, меркантильність, жага грошей, лицемірство та брехливість все вилізло назовні. Майже 4 роки я стійко боролася за себе та своїх дітей й не безрезультатно, а ось коли отримала результат, окрім просто «тупих» вчинків недолугого чоловіка, таких як, наприклад, вщент розбити квартиру, якою ти вже не зможеш користуватись, пішли «схеми». «Закадичні друзі», які колись були і моїми, почали звертатись до суду з позовами про повернення позик, які мала повернути я, та котра взагалі ніколи у них ні копійки не брала, більше того, не брав і він, а якщо і брав, то про це мені не повідомляв та зі мною не узгоджував. Після звернення в поліцію щодо шахрайства й телефонної розмови з позивачем, останній від позову відмовився, так зірвалась перша «схема». Після страшенної для всієї країни дати 24.02.2022 я думала як врятувати дітей, працювати, вижити врешті-решт, а тут знову «схема», під час війни…вистачило совісті, нахабства підло брехати, підробляти документи, ганебно обмовляти ту, яка колись була дружиною та сама виховує дітей, залишившись взагалі без нічого; ту яка була подругою родини, з якою разом вирішували багато проблем, а тепер, виявляється, винна гроші… Подивіться уважно на цих людей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ніколи не майте з ними ніяких справ брехуни та шахраї !!!» (а.с.17-18).

Під вищевказаним постом користувачами соціальної мережі були залишені негативні коментарії (а.с.19-24).

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації (частина третя статті 277 ЦК України).

При розгляді справ зазначеної категорії, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, поданого на захист ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (стаття 297 ЦК України).

Згідно зі статтею 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Частиною другою статті 16 ЦК України серед інших передбачені такі способи захисту цивільних прав та інтересів як: 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 9) відшкодування моральної (немайнової шкоди).

У пунктах 4, 19, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією фізичних осіб розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Суди мають використовувати широкі можливості, що надає розгляд справи про захист гідності, честі та ділової репутації, для підвищення культури спілкування.

За практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Тобто праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, вказав, що за своїм змістом, характером використання мовних засобів, оспорювана інформація не є оціночним судженням, оскільки стосується конкретних подій та подається як установлений факт, а тому дійшов висновку, що оспорювана інформація в повному об`ємі є недостовірною, оскільки не спростована відповідачем, а також є негативною, оскільки в ній стверджується про вчинення ОСОБА_2 відповідних дій, а саме застосування «схем», «підробленням документів» при зверненні до суду, а також що, в тому числі, і ОСОБА_2 «шахрай», що на переконання позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі, в тому числі, ділової репутації.

Ґрунтуючись на вказаному висновку, районний суд повний текст оспорюваної інформації, визнав недостовірним та таким, що порушує права ОСОБА_2 .

З таким висновком не в повній мірі можна погодитись.

Так, районний суд правильно встановив, що оприлюднення спірної інформації шляхом її публікації на особистих сторінках відповідачки в соціальних мережах «Fасеbоок» та «Instagram», що підтверджується письмовими доказами та не оспорюється відповідачкою, є фактом розповсюдження такої інформації необмеженому колу осіб.

Зі змісту виконаного посту чітко вбачається, що він стосується колишнього чоловіка автора ОСОБА_2 , а саме його поведінки після розірвання шлюбу та поділу майна подружжя.

Так в оспорюваній інформації відповідачка ОСОБА_1 стверджує, що « вистачило совісті підробляти документи», що безумовно стосується саме ОСОБА_2 , як «…головної діючої особи» в опублікованій інформації, про що конкретно вказано в цьому пості. Також в цій інформації привертаючи увагу користувачів соціальних мереж, остання вказує: «…Подивіться уважно на цих людей ОСОБА_4 … і ніколи не майте з ними ніяких справ брехуни та шахраї !!!». Таке звернення є фактичним твердженням стосовно того, що ОСОБА_2 є «шахрай».

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази стосовно як підробки документів так і шахрайських дій позивача. Факт звернення відповідачки з заявою до правоохоронних органів щодо вчиненого шахрайства стосовно неї, само по собі таким доказом не являється.

При цьому, районний суд, правильно послався на положення ст. 62 Конституції України та закріплений в ній принцип про те, що особа вважається не винуватою у вчиненні злочину доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, а також, на аналогічні норми Кримінального кодексу, положення міжнародних норм та практику Європейського суду з прав людини.

За такого, з висновком суду, що інформація в цій частині вказує на вчинення позивачем протиправних кримінальних дій, тобто стосується конкретних фактичних подій, яких не існувало, правдивість яких не доведена в суді, а тому дана інформація, правомірно визнана судом, як недостовірна, тобто така, що не відповідає дійсності, створює негативний імідж позивача та такою, що порушує немайнові права позивача, а саме право на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, та підлягає спростуванню у спосіб її розповсюдження.

Зі змісту іншої частини оспорюваної інформації, вбачається, що відповідачка, як колишня дружина позивача, поширила свої погляди у вигляді оціночних суджень стосовно особистих якостей позивача та його поведінки після розірвання шлюбу та поділу спільного майна. Також, відповідачка вважала безпідставним звернення друзів позивача до суду з позовом про стягнення з них обох грошових сум за договором займу, оскільки заперечувала отримання грошей, що і викликало в неї негативні емоції та відповідні негативні оцінки.

Вказані судження, поширені у спірному інтернет пості, були висловлені відповідно до загальної стилістики викладеної інформації і розмовного стилю (широке використання загальновживаних слів; експресивність та емоційне забарвлення мовлення) та свідчать про критичну оцінку ситуації, що склалася між сторонами.

Отже, вищенаведені висловлення є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідачки ОСОБА_1 щодо моральних якостей позивача, і не свідчать про приниження честі, гідності та ділової репутації останнього.

Враховуючи наведене, районний суд, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, помилково вважав, що вся інформація стосується конкретних подій та не є оціночними судженнями. З висновком районного суду, щодо негативності змісту оприлюдненої відповідачкою інформації можна погодитись, однак таке саме по собі не є підставою для її спростування.

Так, в рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Отже, визнавши всю поширену інформацію недостовірною, в тому числі і в її частині викладення власних поглядів відповідачки, її вкрай критичних висловлювань щодо особистості позивача, які здатні викликати образу, а також припущення стосовно використання «схем», тобто нечесних, на думку відповідачки, поступків позивача, які формально виглядають законними, суд першої інстанції не врахував принцип балансу інтересу та необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів.

Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це протирічить положенням статті 10 Конвенції.

Суб`єктивні думки і погляди на підставі закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні ст.277 ЦК України і не підлягають спростуванню. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та необхідність зміни оскаржуваного рішення суду, з викладанням резолютивної частини щодо зазначення тексту недостовірної інформації, яка підлягає спростуванню, виклавши його наступним змістом: «…вистачило совісті, нахабства … підробляти документи…. Подивіться уважно на цих людей ОСОБА_4 … і ніколи не майте з ними ніяких справ брехуни та шахраї!!!».

В іншій частині вказане рішення слід залишити без змін.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційний суд змінює оскаржене судове рішення, але виключно у частині зазначення тексту недостовірної інформації, яка підлягає спростуванню, то новий розподіл судових витрат не здійснюється, а понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції судові витрати відповідачкою, покладаються на останню.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2022 року в частині зазначення тексту недостовірної інформації, яка підлягає спростуванню змінити, виклавши його таким змістом: «…вистачило совісті, нахабства ….. підробляти документи…. Подивіться уважно на цих людей ОСОБА_4 ... і ніколи не майте з ними ніяких справ брехуни та шахраї!!!».

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2022 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова