Справа № 201/19/22
Провадження № 2/201/1364/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 січня 2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дітей з батьком.

В обґрунтування своїх вимог, позивач у позовній заяві посилалася на те, що з 17 квітня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у них народилося троє синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2020 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з відповідачкою, яка на протязі з лютого 2020 року по жовтень 2021 рік неодноразово змінювала місце проживання, не надавала можливості позивачу бачитися з дітьми, при цьому умови проживання дітей були вкрай незадовільні. У травні 2021 року відповідачка виїхала з дітьми до іншого місця та на протязі чотирьох місяців не відповідала на телефоні дзвінки. У зв`язку зі створенням зі сторони відповідачки перешкод у спілкуванні та вихованні дітей, а також приховування їх місця знаходження, позивач звернувся з заявою до Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради для визначення місця проживання дітей разом з ним. Розпорядженням голови адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради № 20-р від 19 січня 2021 року було визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з позивачем, однак відповідачка перешкоджала виконанню даного розпорядження. 23 жовтня 2021 року, в той час як сини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживали з відповідачем, їх було знайдено самих без догляду у жахливих умовах, після чого дітей було вилучено та доставлено до КМЛ МДКЛ № 6 м. Дніпро, а 25 жовтня 2021 року передано позивачу. З 25 жовтня 2021 року діти проживають з позивачем та повністю знаходяться на його утриманні. Відповідачка напротязі року взагалі не цікавиться життям дітей, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про їх фізичний стан та їх духовний розвиток, їх навчання, підготовку до самостійного життя , не сприяє у забезпеченні дітям необхідного медичного догляду та лікування що негативно впливає на їх фізичний розвиток , як складову виховання, не спілкується з дітьми, не дає їм доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. На протязі тривалого часу відповідачка веде нездоровий спосіб життя, вживає наркотичні речовини та алкоголь, що негативно відображаються на її емоційному стані, вона знервована, не може стримувати емоції , конфліктна. Зазначене свідчить про те, що відповідачка не здатна проявляти любов та турботи про їх дітей , не бажає їх виховувати , не піклується про них, не цікавиться їх долею та, навіть не бажає їх бачити. Спосіб життя, який веде відповідачка може негативно вплинути на виховання дітей та на їх дитячу психіку. Нестабільний психоемоційний стан відповідачки, її надмірна знервованість та агресія також можуть негативно вплинути на дітей (а.с.1-7)

05 липня 2022 року представником відповідача подано відзив на позов в якому остання заперечувала проти задоволення позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем при паданні позову не доведено належними доказами, що відповідачка не має змоги утримувати дітей, що вона веде аморальний образ , зловживає алкоголем. Відповідачка завжди мала та має інтерес до дітей, має бажання приймати участь у їх вихованні , піклуватись про них та надавати їм необхідну допомогу (а.с.73-74).

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 10 січня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.43-44).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 45).

До суду 24 січня 2022 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.46).

Ухвалою судді від 25 січня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав(а.с. 47-48).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду (а.с.111-112).

18 жовтня 2022 року ухвалою суду позовні вимоги ОСОБА_1 в частині про визначення місця проживання дітей разом з батьком залишено без розгляду за заявою позивача.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Фактичні обставини встановленні судом.

З 17 квітня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (а.с. 17).

Під час шлюбу у них народилося троє синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 19), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.20).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2020 року шлюб було розірвано(а.с.96). Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з відповідачкою.

Розпорядженням голови адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради № 20-р від 19 січня 2021 року було визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з позивачем (а.с. 26).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом групи «А» (а.с.27-28).

Відповідно до акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 23 жовтня 2021 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були доставлені до КНП «МДКЛ №6» ДМР з АДРЕСА_1 , де дітей було залишено матір`ю ОСОБА_4 (а.с.29).

25 жовтня 2021 року до управління - служби у справах дітей звернувся ОСОБА_1 із заявою надати дозвіл забрати синів додому. 25 жовтня 2021 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були передані з лікарні батькові ОСОБА_1 (а.с.30).

28 червня 2022 року в.о. голови адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 64-66).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 (рідний брат відповідачки), ОСОБА_11 (батько позивача) та ОСОБА_12 (мати позивача) пояснили, що останній рік вихованням дітей займається батько, мати взагалі не цікавиться життям дітей участі у їх вихованні не приймає, наразі де вона знаходиться не знають. Коли діти проживали з відповідачкою то вона не піклувалася про них належним чином, постійно змінювала місце проживання.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Інтерес дитини складається з двох аспектів.

З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною.

Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю.

З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно частин 1-4 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Батьки зобов`язані поважати дитину.

За приписами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини

Згідно із ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Окрім цього, системний аналіз норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначається «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Водночас згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

Так, із висновку адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради вбачається, що даною службою враховано ставлення та піклування батьків про своїх дітей, їх участь в житті дітей та рекомендовано позбавити батьківських прав відповідачку відносно її неповнолітнього синів.

Відповідачка в ході розгляду справи не надала, а матеріали справи не містять, - доказів на спростування вищезазначеного висновку адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради.

Суд вважає, що саме по собі заперечення відповідачем факту позбавлення батьківських прав не достатньо для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд вважає, що стороною позивача надано достатні докази, які свідчать про вчинення відповідачкою дій, які перешкоджають нормальному розвитку дітей, фактично шкодять їх інтересам, що в своїй сукупності свідчить про наявність виняткових обставин, з якими закон пов`язує можливість позбавлення відповідачки батьківських прав відносно синів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги встановлені в ході розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав, які б вказували на можливість відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки, наявні у справі докази свідчать про неналежне виконання матір`ю своїх обов`язків без поважних причин, фактичне ухилення від їх належного виконання, та вчинення відповідачкою дій, які поза розумним сумнівом свідчать про завдання шкоди інтересам дітей та негативний вплив на їх фізичний та психологічний стан, а відтак суд вважає обґрунтованими та доведеними підстави позовних вимог про позбавлення батьківських прав і приходить до висновку, що позбавлення відповідачки батьківських прав в повній мірі відповідатиме інтересам малолітніх дітей, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 76-78, 81, 141, 263-265,355 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських правзадовольнити в повному обсязі.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно дітей

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 24 жовтня 2022 року

Суддя С.О. Демидова