Справа № 302/1136/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кондора Р. Ю., Куштана Б. П.,

за участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2021 року, ухвалене суддею Кривкою В. П.,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди .

Позов обґрунтував тим, що 14 липня 2021 року приблизно о 22:30 годині у с. Репинне Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Мерседес Бенц», номерний знак НОМЕР_1 , під час здійснення об`їзду перешкоди самохідного механічного транспортного засобу не врахував дорожньої обстановки і не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого допустив зіткнення з належним йому на праві власності цим самохідним транспортним засобом.

Зазначав, що ця дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача, про що свідчить постанова Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13.09.2021 у справі про адміністративне правопорушення № 302/924/21, що набрала законної сили, якою ОСОБА_2 визнано винуватим в учиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу.

Стверджував, що внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди йому завдано матеріальної шкоди в розмірі 18 757 грн, яку відповідач ОСОБА_2 добровільно відшкодувати відмовляється, а відтак він вимушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд стягнути з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 18 757 грн, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2021 року цей позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану майнову шкоду в розмірі 18 757 грн та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 гривень.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності і необґрунтованості через порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Скаргу мотивував тим, що судом першої інстанції належним чином не враховано те, що позивачем визначено завдані йому матеріальні збитки внаслідок ДТП лише на підставі документу про оцінку і вартість пошкодженого майна, виданого ТОВ «Ріалті-О», де не вказується конкретний транспортний засіб, якому завдано шкоди, та цей документ фактично містить тільки цінник ринкової вартості запчастин та окремих складових до невідомого транспортного засобу. Відтак зазначений документ ТОВ «Ріалті-О» не є належним і допустимим доказом та він не замінює відповідного висновку експерта чи висновку спеціаліста на підтвердження обставин завданих ОСОБА_1 матеріальних збитків щодо начебто належному йому на праві власності самохідному транспортному засобу.

З огляду на це просив апеляційний суд оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 посилався на її безпідставність і надуманість, просив закрити апеляційне провадження, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні апелянт-відповідач ОСОБА_2 та його представник-адвокат Шишола В.М. апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених у ній, просили таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник-адвокат Оленич Р.А. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 місцевий суд виходив із їх обґрунтованості та доведеності, оскільки саморобному механічному транспортному засобу, що належить позивачу, ОСОБА_2 була завдана майнова шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Проте колегія суддів із цими висновками суду першої інстанції погодитися не може, оскільки таких суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Судом установлено, що відповідно до постанови Міжгірського районного суду Закарпатської області у справі № 302/924/21 від 13.09.2021, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано винуватим в учиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу.

Як убачається з цієї постанови 14 липня 2021 року приблизно о 22:30 годині у с. Репинне Хустського району Закарпатської області, ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Мерседес Бенц», номерний знак НОМЕР_1 , у порушення вимог пунктів 12.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху, під час здійснення об`їзду перешкоди самохідного механічного транспортного засобу не врахував дорожньої обстановки і не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого допустив зіткнення з належним на праві власності ОСОБА_3 цим самохідним транспортним засобом у результаті чого обидва транспорті засоби отримали механічні пошкодження (а.с.32).

Матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що саморобний механічний транспортний засіб, який змайстрував ОСОБА_3 , не є зареєстрованим в установленому законом порядку.

Відповідно до частин 1-3, 11 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Положеннями ч. 1 ст. 37 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що забороняється, зокрема, експлуатація незареєстрованих транспортних засобів, без номерного знака та у випадках, передбачених законодавством, без чинного на території України поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»).

Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху визначено, що власник транспортного засобу - фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб, що підтверджується відповідними документами; механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Отже, колегія суддів констатує, що позивач ОСОБА_1 не є власником даного сконструйованого ним механічного (самохідного) транспортного засобу, оскільки такий незареєстрований в установленому законом порядку та на нього є відсутніми реєстраційні документи і номерні знаки, а протилежне матеріали справи не містять.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом, для звернення до суду за захистом цього права.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Отже, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху (власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14, Верховного Суду, викладеною у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 200/21325/15-ц, яку апеляційний суд, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_3 не є ані власником цього самохідного транспортного засобу, ані належним його користувачем, який ним використовувався неправомірно, а відтак, на переконання колегії суддів, на відповідача ОСОБА_2 у цьому випадку не може бути покладено обов`язок із відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14.07.2021.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми доказами свої вимоги, які поза розумним сумнівом не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин рішення місцевого суду не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі ст. 141 ЦПК України з позивача ОСОБА_1 слід стягнути на користь апелянта-відповідача ОСОБА_2 понесені ним у справі судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 гривень (а.с.49).

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді