ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1037/22 Справа № 208/4809/21 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т.П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я

за апеляційними скаргами Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

14 червня 2021 року позивач звернувся із даним позовом, яким заявив позовні вимоги: стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я - 227 000 (двісті двадцять сім тисяч) гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що позивачка працювала станом на 17 жовтня 2001 року на посаді бригадира по обробці, сортуванню, прийманні та здачі, пакетуванні та пакуванні металу і готової продукції Відкритого акціонерного товариства «Дніпровській меткомбінат». В цей день, механік цеху ОСОБА_2 , в присутності досвідченого майстра машиніста ОСОБА_3 , здійснювала стажування машиніста крану ОСОБА_4 . Після перевірки знань механік цеху ОСОБА_5 допустила машиніста крану ОСОБА_4 до самостійної роботи та остання почала здійснювати відвантаження готової продукції в вагони МПС. При цьому, під`їхавши краном до штабелю металу в районі секції 5/2, ОСОБА_4 самостійно, без допомоги сортувальника-здавача, завела один спеціальний крюк траверси в хомут пачки металу. Згодом, вона намагалась завести другий крюк траверси в другий хомут, однак їй не вдавалось. Близько о 13 год. 55 хв., Позивач здійснювала маркування пачки металу в секції 5/1, та побачивши, що машиніст крану ОСОБА_4 не може виконати вказану вище операцію, підійшла допомогти завести крюк в хомут. Однак, в цей момент, у зв`язку з недосвідченістю в даній справі, ОСОБА_4 почала здійснювати підіймання пачки. При цьому, внаслідок того, що лівий хомут зачепився за пачку, яка знаходилась нижче, правий кінець повело в бік де знаходився Позивач, у зв`язку з чим остання була збита пачкою металу. В результаті нещасного випадку Позивачу спричинено травми у вигляді: «закритий перелом шийки правого стегна із зміщенням, забій, велика гематома нижньої третини правого стегна». За результатами проведеного компетентною комісією розслідування, було прийнято рішення визнати даний нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом. Даний факт підтверджується актом Форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві» (далі - акт Форми Н-1), актом Форми Н-5 «Про розслідування нещасного випадку, який стався 17.10.2001р. о 13 год.. 55 хв.» та трудовою книжкою, виданою на ім`я Позивача. Згідно п.6.1 акту Форми Н-1, компетентною комісією з розслідування нещасного випадку було встановлено що видом події, який призвів до настання нещасного випадку являється дія предметів, що рухаються. Відповідно до п. 7 акту Форми Н-1 причинами виникнення нещасного випадку є:

1. Невиконання посадових обов`язків з боку старшого майстра дільниці обробки залізопрокатного цеху ОСОБА_6 в частині незабезпечення безпечного ведення технологічного процесу.

2. Невиконання вимог інструкції з охорони праці з боку машиніста крану ОСОБА_4 , яке виразилось у виконанні робіт при знаходженні людей в небезпечній зоні.

Згідно п. 8 акту Форми Н-1 встановлено обладнання, експлуатація якого призвела до нещасного випадку, а саме електромостовий кран (per. №925), 1910 року, Краматорський машинний завод (зав. №4), який є джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, пунктом 10 акту Форми Н-1 встановлено осіб, що допустили порушення законодавства про охорону праці: ОСОБА_6 , старший майстер дільниці обробки залізопрокатного цеху, який допустив порушення п. 20.1 «Положення про систему управління охороною праці»; ОСОБА_4 , машиніст крану, яка допустила порушення п.п. 3.36, 3.36.7 «Інструкції для машиністів та помічників машиністів електричних кранів мостового типу». Внаслідок вищезазначеного нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом Позивач 01.10.2002 року, вперше пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК), за результатами якого їй визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 40%, встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності з 25.09.2002 року - БЕЗСТРОКОВО, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні (видаленні металевої конструкції) у травматолога, санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується довідкою ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги», виданою на ім`я Позивача. Крім того, відповідно до висновку про умови та характер праці Позивачу протипоказана важка фізична праця, що підтверджується довідкою МСЕК сер. МСЕ- ДНА-01 №321295 від 01.10.2002 року, виданої на ім`я Позивача. У зв`язку з вказаним нещасним випадком Позивачу було надано первинну медичну допомогу. Починаючи з 54 річного віку, назавжди порушено звичний спосіб життя Позивача, тривалий час вона була обмежена в можливості пересування в просторі, проходила курси медичного лікування. Проте лікування мало короткочасний ефект. Не зважаючи на значний час, що минув з моменту травмування, наслідки травми переслідують Позивача та завдають їй фізичні страждання і по нині. Наразі Позивач відчуває біль в правому кульшовому суглобі, обмеження об`єму рухів в ньому, біль при пересуванні в просторі, порушення функції опори та руху. Вказане не може не завдавати Позивачу істотного дискомфорту та страждань, що негативно відображається на її повсякденному житті та на житті її родини. Внаслідок постійних больових відчуттів, особливо в нічний час, порушується сон Позивача, що не дозволяє їй нормально відпочивати, призводить до зниження уваги в денний час доби, до постійного відчуття втоми, перебування Позивача в напруженому стані, стані роздратованості. Наслідки травми призводять до постійного перенесення Позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження систематичних лікарських спостережень та придбання лікувальних засобів, що призводить до нераціональної втрати часу та життєвої енергії. Зокрема, тривалі переїзди в автомобільному, залізничному транспорті призводять до суттєвих труднощів, що виключає можливість здійснення подорожей. Навіть звичайний похід до магазину потребує від Позивача залучення додаткових зусиль. Ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення значних зусиль для організації життя Позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у Позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, обмежило можливість Позивача приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу близьким та рідним людям. Отже, вбачається беззаперечне порушення немайнового права Позивача на працю, зміст якого полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає, більше того втрата професійної працездатності свідчить про фізіологічні негативні зміни в стані здоров`я Позивача, що вказує на порушення належного Позивачу права на охорону здоров`я. Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя Позивача та зменшення благ, які Позивач мала до моменту отриманого трудового каліцтва та втрати професійної працездатності. Розуміння безстроковості зазначених негативних наслідків, викликає у Позивача негативні емоції, породжує почуття соціальної незахищеності, розпачу та тривоги. Перелічені негативні явища в житті Позивача переконливо доводять факт завдання Позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманої травми та стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки Позивач являвся на момент спричинення їй шкоди застрахованою особою, то відповідно до ст.ст.21,28 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. В свою чергу, пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Право на компенсацію за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії (дана правова позиція знайшла своє відображення в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016року по справі № 6-3149цс15) (а.с.1-9).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я - задоволенні частково.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 120 000,00 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Також вирішено питання щодо судового збору (а.с.136-141).

Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с.136-141).

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду змінити, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди з 120 000 грн. до 227 000 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с.164-168).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2001 року позивач ОСОБА_1 , мала повних 54 роки.

Згідно до Акту № 32 про нещасний випадок на виробництві відносно ОСОБА_1 , який мав місце 17 жовтня 2001 року, затвердженого головною правління, директором ТОВ «Дніпровський меткомбінат» Пихтіним В.В, від 20.10.2001 року (а.с. 14-25), п. 7.3. серед причин нещасного випадку є невиконання вимог інструкції по охороні праці з боку потерпілої ОСОБА_1 , що виразилося у знаходження в небезпечній зоні при підйомі вантажу електромостовим краном; П. 10 особи які допустили порушення законодавства про охорону праці, серед інших ОСОБА_1 бригадир по обробці, сортуванню виготовленої продукції допустила порушення п. 4.2.3.25 «Інструкції по охороні праві для стропальників»

Згідно довідки Дніпровської МСЕК 00019379, код 1503006, № 321295 від 01 жовтня 2002 року, первинної, ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності трудове каліцтво з 25 вересня 2002 року, безстроково. Ступінь втрати професійної працездатності у відсотках 40 (сорок) % з 25 вересня 2002 року (а.с. 11).

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд виходив з того, що з урахуванням наслідків трудового каліцтва з 25.09.2002 року та ступеню втрати позивачем професійної працездатності 40% безстроково з 25 вересня 2002 року, згідно до довідки Дніпровської МСЕК 00019379, код 1503006, № 321295 від 01 жовтня 2002 року, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача суд вважав необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 120 000 грн. з утриманням податку та обов`язкових платежів.

Так, згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч.3 ст.28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч.3 ст.34).

З огляду на положення ст.ст.21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно зі статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Частиною першою статті 1168 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та первинного встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції).

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пов`язував з настанням страхового випадку.

20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 23 лютого 2007 року (далі - Закон № 717-V), згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (надалі - Закон № 717-V) скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Тому до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі.

Аналогічні висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; виходячи з наслідків трудового каліцтва з 25.09.2002 року та ступеню втрати позивачем професійної працездатності - 40% безстроково з 25 вересня 2002 року, згідно до довідки Дніпровської МСЕК 00019379, код 1503006, № 321295 від 01 жовтня 2002 року, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, яка підлягає стягненню з відповідача, в сумі 120 000 грн., що буде домірним спричиненій позивачу шкоді та достатнім для її відшкодування, - місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Проте, з таким висновком суду 1 інстанції, колегія суддів повністю не погоджується та вважає, що розмір стягнутої судом моральної шкоди з відповідача є необґрунтований та завищений та такий, що визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги ступень вини сторін, характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, тривалості праці в умовах шкідливих факторів на підприємстві відповідача, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити її з 120 000 грн до 80 000 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, вимушених змін у його повсякденному житті, необхідність постійного лікування, переживань з приводу здоров`я, колегія суддів вважає безпідставними та недоведеними.

Доводи апеляційної скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про те, що судом першої інстанції не враховано того, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки матеріали справи містять всі необхідні докази спричинення позивачу моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України. Тоді як, апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а тому піддягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 вересня 2021 року - змінити в частині розміру суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 , зменшивши її зі 120 000 грн. до 80 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: