печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Вовк С. В.,

при секретарі судового засідання - Брачун О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», про захист прав споживачів, стягнення процентів, 3 % річних та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення процентів, 3 % річних та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

13.05.2013 р. Позивачка уклала договір з ПАТ КБ «Приватбанк» № SAMDN6844, за яким передала банку 41 333, 68 дол. США.

18.07.2013 р. Позивачка уклала договір з ПАТ КБ «Приватбанк» №SAMDNFF68, за яким передала банку 30 000, 00 дол. США.

18.07.2013 р. Позивачка уклала договір з ПАТ КБ «Приватбанк» №SAMDNFF83, за яким передала банку 31 000, 00 дол. США.

Навесні 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки Позивача були безпідставно заблоковані Відповідачем. Нарахування відсотків було припинено.

З метою отримання доступу до належних Позивачці коштів та нарахованих по ним відсотків вона неодноразово зверталася до банку із вимогами поновити їй доступ до рахунків, але дані вимоги банком виконані не були.

24 листопада 2017 р. в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (у м. Дніпро) отримано заяву ОСОБА_1 від 17 листопада 2017 р. про розірвання депозитних договорів, видачу вкладів, нарахованих відсотків за вкладами.

У зв`язку із тим, що заява від 17 листопада 2017 р. банком була незадоволена ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду із позовом про стягнення належних їй депозитів, відсотків та штрафних санкцій.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 р., у справі № 754/16095/17, позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» суми вкладів з не нарахованими відсотками, пенею та відсотками за прострочення за договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 року в розмірі 61 107, 06 дол. США; за договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 року в розмірі 42 223, 89 дол. США; за договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 року в розмірі 43 631, 36 дол. США.

Постановою Київського Апеляційного суду від 07 лютого 2019 р. апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 р. залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2019 р. рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 р. та постанова Київського Апеляційного суду від 07 лютого 2019 р. залишені без змін.

24 січня 2020 р. присуджені судом кошти (у гривневому еквіваленті) були зараховані, у рамках примусового стягнення, на рахунок ОСОБА_1 .

Враховуючи, що у рамках справи № 754/16095/17 відсотки за договорами були стягнуті за період до 31 липня 2018 р., а договори є діючими до моменту їх фактичного виконання, Позивач просив стягнути відсотки за договорами за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р., а саме: 3 005, 88 дол. США відсотків за договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р., 3 557, 26 дол. США відсотків за договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р. та 3 675, 84 дол. США відсотків за договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р.

Разом із цим Позивачка просить у позові стягнути 3 % річних за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р., а саме: 924, 89 дол. США за договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р., 1 333, 97 дол. США за договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р. та 1 378, 44дол. США за договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р.

Також у позові Позивачка просить стягнути з Відповідача пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 16 жовтня 2019 р. по 23 січня 2020 р., у загальному обсязі 245 400, 00 дол. США. Судові витрати просиить покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 02.10.2020 р. у справі відкрито провадження.

Через канцелярію суду Відповідачем було подано відзив.

Ухвалою від 23 червня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи по суті.

Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин дійшов наступних висновків.

13.05.2013 р. Позивачка уклала договір з ПАТ КБ «Приватбанк» № SAMDN6844, за яким передала банку 41 333, 68 дол. США.

18.07.2013 р. Позивачка уклала договір з ПАТ КБ «Приватбанк» №SAMDNFF68, за яким передала банку 30 000, 00 дол. США.

18.07.2013 р. Позивачка уклала договір з ПАТ КБ «Приватбанк» №SAMDNFF83, за яким передала банку 31 000, 00 дол. США.

Навесні 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки Позивача були безпідставно заблоковані Відповідачем. Нарахування відсотків було припинено.

З метою отримання доступу до належних Позивачці коштів та нарахованих по ним відсотків вона неодноразово зверталася до банку із вимогами поновити їй доступ до рахунків, але дані вимоги банком виконані не були.

24 листопада 2017 р. в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (у м. Дніпро) отримано заяву ОСОБА_1 від 17 листопада 2017 р. про розірвання депозитних договорів, видачу вкладів, нарахованих відсотків за вкладами.

У зв`язку із тим, що заява від 17 листопада 2017 р. банком була незадоволена ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду із позовом про стягнення належних їй депозитів, відсотків та штрафних санкцій.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 р., у справі № 754/16095/17, позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» суми вкладів з не нарахованими відсотками, пенею та відсотками за прострочення за договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 року в розмірі 61 107, 06 дол. США; за договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 року в розмірі 42 223, 89 дол. США; за договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 року в розмірі 43 631, 36 дол. США.

Постановою Київського Апеляційного суду від 07 лютого 2019 р. апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 р. залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2019 р. рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 р. та постанова Київського Апеляційного суду від 07 лютого 2019 р. залишені без змін.

24 січня 2020 р. присуджені судом кошти (у гривневому еквіваленті) були зараховані на рахунок ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

На виконання умов Договорів, Позивач здійснив Вклади на рахунки банку, в той час, як банк зобов`язаний був повернути ці Вклади разом із відсотками за користування коштами на вимогу Позивача у будь-який час протягом строку дії Договорів.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

До того ж, відповідно до ч. 2 ст. 1058 ЦК України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором.

Частина 1 ст. 633 ЦК України дає визначення поняттю публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (далі - Положення від 03.12.2003 р. № 516)).

Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1061 ЦК України встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом.

Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

При цьому згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III встановлено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Змістом договорів підтверджується, що вони є договорами банківського строкового вкладу.

У випадку, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу Клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується не одноразово без заяви Клієнта до банку. При цьому відлік нового строку вкладу та нового мінімального строку вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

Відповідно до умов депозитного договору № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р. відсоткова ставка встановлена 9, 75 % річних.

Відповідно до умов депозитного договору № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р. відсоткова ставка встановлена 8 % річних.

Відповідно до умов депозитного договору № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р. відсоткова ставка встановлена 8 % річних.

Відповідач не повідомляв Позивача про зменшення розміру процентів на зазначені вище вклади.

Таким чином, відсотки по усім договорам банківського вкладу повинні бути розраховано за ставками зазначеними у договорах до повернення вкладу Позивачу.

У рамках справи № 754/16095/17 відсотки за договорами були стягнуті за період до 31 липня 2018 р., а договори є діючими до моменту їх фактичного виконання. Таким чином, враховуючи, що фактичне виконання договорів відбулося у день зарахування стягнутих коштів на рахунок Позивачки (24 січня 2020 р.) суд задовольняє позовні вимоги, у вигляді стягнення відсотків за вкладами за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р.

Також суд вважає законними та обгрунтованими вимоги щодо стягнення 3 % річних за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р.

Щодо вимог про стягнення пені передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»:

У Постановах від 11 травня 2016 р. у справі N 6-37цс16, від 7 грудня 2016 р. у справі N 6-362цс16, від 13 вересня 2017 р. у справі N 6-1881цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 р., у справі № 761/26293/16-ц, зазначено, що: «Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.».

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 р., у справі № 761/26293/16-ц, Велика Палата зазначила, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за несвоєчасне виконання зобов`язання з повернення депозиту стягується з банка за увесь час порушення зобов`язання.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 р., у справі № 320/5115/17, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачає підстав для відступу від даних висновків.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що вимога Позивача про стягнення пені за період до дня фактичного виконання зобов`язання є повністю законною та обґрунтованою.

Пеня має превентивну функцію. Загроза її неухильного накладення має призводити до втрати економічного інтересу в порушенні зобов`язання. Застосування пені (ії нарахування та вимога стягнення) до встановленого факту порушення зобов`язання (до дня, в який банк мав виконати своє зобов`язання перед вкладником з повернення вкладу та відсотків, але цього не зробив, є неможливим), оскільки встановлення факту порушення зобов`язання має бути втілено певними діями кредитора/вкладника, зверненням вкладника до банку із вимогою про повернення вкладу/заявою про розірвання договору та видачу вкладу. Лише після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або видачу вкладу та невиконанням банком даної заяви протягом 2-х днів після її отримання, з`являється конкретна дата, відносно якої можна із 100-відсотковою впевненістю стверджувати, що з`явився момент порушення виконання зобов`язання.

Пеня є змінною величиною й залежить тільки від часу, на який боржник прострочив виконання, тому відмова споживача від договору банківського вкладу або його розірвання на підставі рішення суду не зумовлює такий правовий наслідок для вкладника (споживача), як відсутність підстав для застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

В Постанові від 9 листопада 2021 р. Велика Палата ВС дійшла висновку, що пеня на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

У Постанові від 9 листопада 2021 р. зазначено, що договори, укладені між Позивачами та банком, є розірваними після набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання («Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. … Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.».

Зі змісту Постанови від 9 листопада 2021 р. вбачається, що навіть за наявності факту звернення вкладника до банку з заявою про розірвання депозитних договорів, такі договори вважаються розірваними лише з моменту набрання законної сили рішенням суду про їх розірвання.

Якщо вважати, що споживчі правовідносини між банком та вкладником припиняються після отримання банком заяви вкладника про розірвання депозитного договору, а договір є розірваним за ініціативою вкладника, в результаті чого дія Закону України «Про захист прав споживачів» на взаємовідносини між банком та вкладником припиняється, тоді взагалі є неможливим застосування до банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У постанові від 20 березня 2019 р. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.».

З цього вбачається, що пеня, як міра відповідальності, починає свій перебіг після встановлення факту порушення. Тобто встановлення факту порушення виконання зобов`язання є обов`язковою передумовою для розпочатку терміну нарахування пені.

У постанові від 25 січня 2022 р. (справа № 761/16124/15) Велика Палата Верховного Суду дійшли до висновку, що: «Пеня підлягає обрахуванню від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто від суми процентів на суму вкладу».

У п. № 66 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 р. (справа № 761/16124/15-ц), відповідаючи на питання: «Чи можна вважати, що у разі присудження відсотків за договором банківського вкладу за рішенням суду таке зобов`язання виникає не з договору, а з рішення суду про задоволення вимог вкладника, та чи підлягає застосуванню до спірних правовідносин частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів у разі невиконання банком рішення суду на час звернення вкладника до суду?», Велика Палата зазначила, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму ( вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладнику таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику крім суми вкладу також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за наданому останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договором банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківських рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Отже, зміст поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту ( за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий розмір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не можу бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 сформулювала висновки про те, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та погодилася з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 28 вересня 2016 року у справі №180/1179/15-ц та від 13 березня 2017 у справі №761/14537/15-ц, та не вбачала підстав для відступу від них.

Кошти, внесені за договором банківського вкладу не можна вважати вартістю послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачу, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги та відповідно, не можуть бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Пеня підлягає обрахуванню від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору, тобто від суми процентів на суму вкладу або від доходу в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 22 лютого 2022 року в справі №757/63364/19.

У Постанові від 26 квітня 2022 р. (справа № 539/4098/18, провадження № 61-19032св20), Верховний Суд залишив у силі рішення судів попередніх інстанцій, якими було присуджено пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період після звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання та зазначив, що: «Проте на час подання позову вказане рішення суду Банк не виконав, а кошти йому не повернуті, а тому відповідач зобов`язаний компенсувати за час затримки виплати нараховані проценти, пеню, три проценти річних та інфляційні витрати».

У Постанові від 22 червня 2022 р. (справа № 219/6058/18, провадження № 61-1012св20), Верховний Суд залишив у силі постанову суду апеляційної інстанцій, яким було присуджено пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період після звернення вкладника до банку із заявою про повернення вкладу та у межах строку до дня фактичного виконання зобов`язання.

У Письмових поясненнях представника Позивачки адвоката Д. А. Дугінова, поданих через канцелярію суду 27 липня 2022 р., наводяться відкориговані розрахунки пені, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у Постанові від 25 січня 2022 р. (справа № 761/16124/15-ц). Базою для нарахування пені у даних розрахунках слугує обсяг відсотків присуджених за договорами. Відповідно до даних розрахунків стягненню підлягає: 28 753, 56 дол. США пені за договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р., 45 781, 02 дол. США пені за договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р. та 27 826, 02 дол. США пені за договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р.

Суд вважає дані розрахунки вірними. Разом із цим частина третя статті 551 Цивільного кодексу України з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої ст. 551 Цивільного кодексу України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов`язання суд застосовує до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14.

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд вважає, що неправомірна поведінка боржника не повинна залишатися безкарною, бо ніхто не має права отримувати будь-які переваги з своєї незаконної поведінки. Порушення вимог закону не може бути для боржника вигіднішим ніж його виконання.

Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення чи філії не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

Перевіривши наданий представником Позивача розрахунок грошових сум, суд приходить до висновку про його правильність у частині нарахувань пені, але оскільки сума пені значно перевищує розмір сум утримуваних коштів, суд на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України вважає за можливе її зменшити.

Оскільки стягнення пені в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства, тому що згідно вимог ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у національній валюті то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням виключно у національній валюті України - гривні.

Таким чином суд, враховуючи тривале та безпідставне невиконання Відповідачем законних вимог Позивача та рішення суду, що набрало законної сили, враховуючи недобросовісну поведінку банка, який навідь після набрання законної сили рішення суду про стягнення вкладів та відсотків, продовжив ігнорувати законні вимоги Позивача про повернення належних йому вкладів, продовжував використовувати на власну користь неповернуті активи Позивача, приходить до висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, яку вимагає стягнути Позивач до: 300 000, 00 грн. (приблизний гривневий еквівалент суми присуджених відсотків за договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р.), 500 000, 00 грн. (приблизний гривневий еквівалент суми присуджених відсотків за договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р.) та до 300 000, 00 грн. (приблизний гривневий еквівалент суми присуджених відсотків за договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р.).

Ступінь такого зменшення пені (неустойки) судд вважає пропорційним, розумним та справедливим, таким, що відповідає завданню цивільного судочинства і не порушує права Позивача на отримання передбаченого законом штрафу за прострочення виконання зобов`язань по своєчасному поверненню банківського вкладу.

Одночасно, даний підхід ґрунтується на сталій судовій практиці судів, в тому числі Верховного Суду.

Твердження Відповідача про те, що договори є розірваними з моменту звернення Позивача до банку із заявою про розірвання договорів, суд відхиляє, як безпідставні, адже, як вбачається з листа самого банку від 19 грудня 2017 р., останній підтвердив невідповідність цієї заяви вимогам законодавства України, яке визначає вимоги до оформлення та подання таких заяв.

Заява ОСОБА_1 від 17 листопада 2017 р. не відповідає вимогам встановленим для її оформлення Правилами зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженими Постановою Правління НБУ № 267 від 14 липня 2006 р., відповідно до яких запит фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку або нотаріально.

Також судом було ретельно вивчено обставини відмови у задоволенні вимог про стягнення пені у справі № 320/5115/17, на яку посилається Відповідач.

У даній справі Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи схожу, але не ідентичну справу, зазначила наступне:

«Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.

Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року.

Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини».

У справі № 320/5115/17 «кримські» вкладники АТ КБ «ПРИВАТБАНК», також як й ОСОБА_1 , звернулися до банку із заявами про розірвання депозитних договорів, але підставою для відмови у стягненні пені у справі № 320/5115/17 було те, що вони вимагали стягнути пеню за період після набрання законної сили рішення суду про розірвання договорів. У справі ОСОБА_1 неіснує рішення суду про розірвання депозитних договорів. Таким чином обставини справи № 320/5115/17 не є тотожними обставинам у даній справі.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 1, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»,

ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»,

ст.ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,

суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», про захист прав споживачів, стягнення процентів, 3 % річних та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) на користь ОСОБА_1

За договором № SAMDN6844 від 13 травня 2013 р.: 3 005, 88 дол. США відсотків, за період з 01. 08. 2018 р. по 23. 01. 2020 р.; 924, 89 дол. США 3 % річних за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р.; 500 000, 00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 16. 10. 2019 р. по 23. 01. 2020 р.;

За договором № SAMDNFF68 від 18 липня 2013 р.: 3 557, 26 дол. США відсотків, за період з 01. 08. 2018 р. по 23. 01. 2020 р.; 3 557, 26 дол. США відсотків, за період з 01. 08. 2018 р. по 23. 01. 2020 р.; 1 333, 97 дол. США 3 % річних за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р.; 300 000, 00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 16. 10. 2019 р. по 23. 01. 2020 р.;

За договором № SAMDNFF83 від 18 липня 2013 р.: 3 675, 84 дол. США відсотків за період з 01. 08. 2018 р. по 23. 01. 2020 р.; 1 378, 44дол. США 3 % річних за період з 01 серпня 2018 р. по 23 січня 2020 р.; 300 000, 00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 16. 10. 2019 р. по 23. 01. 2020 р.;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Вовк