Провадження № 22-ц/4808/1240/22
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Томин О.О., Баркова В.М.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди щодо кредитних зобов`язань за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2022 року під головуванням судді Шамотайла О.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди щодо кредитних зобов`язань.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 16.01.2012 між нею та відповідачем укладено угоду про отримання кредиту в розмірі 8 300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, шляхом підписання заяви та погодження Умов і правил надання банківських послуг, відповідно до Правил користування платіжною карткою, затверджених наказом СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та на підставі Тарифів Банку, які викладені на банківському сайті.

Умовами кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки.

У зв`язку з погіршенням економічної ситуації в Україні у 2014 році зменшилися її доходи, через що вона не мала можливості вчасно та в повному обсязі сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом, тому виникла заборгованість.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 листопада 2017 року в справі № 344/1228/17 з неї стягнуто на користь АТ КБ « ПриватБанк» 13 595, 05 грн заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 січня 2012 року та 1 600 грн витрат по оплаті судового збору.

Державним виконавцем 22.06.2018 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату. Таким чином, з 2018 року з неї стягувалася на користь банку частина заробітної плати за місцем її роботи (Дитяча музична школа № 2 ім. В. Барвінського).

Вона 11.01.2019 звернулася у відділення АТ КБ «Приватбанк» у м. Івано-Франківську з питання перевипуску банківської картки (зарплатної), термін дії якої закінчився. Однак їй було відмовлено у наданні даної послуги. Відмова була мотивована тим, що у неї існує непогашений кредит. Одночасно було запропоновано укласти договір про реструктуризацію боргу, після чого можлива банківська операція щодо перевипуску картки. Її пояснення, що по зазначеній заборгованості проводиться примусове стягнення працівниками банку ігнорувалися. Також останні не надали відповіді чому заявлена ними заборгованість більш як вчетверо перевищує заборгованість, яку стягнуто за рішенням суду від 07.11.2017. Разом з тим, її запевняли, що більшу частину боргу буде прощено, а примусове стягнення буде припинено, якщо вона підпише угоду про реструктуризацію боргу.

Оскільки вона не мала можливість отримати особисті кошти, які знаходилися на її рахунку, через відмову у здійсненні операції по перевипуску банківської картки, під тиском працівників банку вона змушена була підписати додаткову № SАМMD№3457.

Будь-які кошти за вказаною додатковою угодою вона не отримувала. Ця угода не була прийнятною для неї, так як кредитна заборгованість не зменшилася, а навпаки збільшилася. Крім того, в додатковій угоді не згадано про примусове стягнення за рішенням Івано- Франківського міського суду від 07.11.2017 та про те, що у разі виконання умов додаткової угоди № SАМMD№3457 припиняється примусове стягнення.

Згідно ч.4 ст. 604 ЦК України новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, зокрема, пеню, штрафні санкції тощо, якщо інше не встановлено договором. Однак, в оспорюваній угоді про це також не згадується.

Після підписання вищезгаданої додаткової угоди вона звернулася до державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС Богака Я.В., який пояснив, що стягнення за рішенням суду від 07.11.2017 і надалі буде проводитися, незважаючи на укладену угоду про реструктуризацію боргу, а остання була зайвою і незаконною, та порадив її оскаржувати.

Станом на 01.01.2021 з неї стягнуто на користь АТ КБ «Приватбанк» 12 352,54 грн, що підтверджується довідкою департаменту культури Івано-Франківської міської ради. Згідно даних Івано-Франківського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з неї на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 13 595,05 грн та 1 600 грн витрат по оплаті судового збору завершено у зв`язку з його повним та фактичним виконанням. Борг, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій стягнуто в повному обсязі.

Посилаючись на те, що додаткова угода від 11.01.2019 укладена без дотримання згаданих вище норм законодавства і такий договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає внутрішній волі сторін, позивач просила визнати недійсною додаткову угоду № SАМMD№3457 про реструктуризацію боргу від 11.01.2019, укладену між нею та АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції, з посиланням на умови укладеного між сторонами спірного договору, встановив, що банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі і визначив, що особливості регулювання відносин сторін визначаються і Законом України «Про захист прав споживачів».

З цього випливає, що оцінюючи умови оспорюваної додаткової угоди, суд першої інстанції мав перевірити: який кредитний договір був укладений між сторонами, чи видавалися позивачу кошти в сумі 66 482,11 грн і чим це підтверджено; якщо таких підтверджень немає, то які саме складові заборгованості включені в цю суму (пеня, штраф, комісії, оплати тощо), чи це стосується безпосередньо надання банківських послуг і на підставі яких саме умов кредитного договору вони нараховані в додатковій угоді, виходячи з загального і нічим не конкретизованого формулювання додаткової угоди «сума заборгованості, що виникла в період з дати укладання Договору до дати підписання цієї Угоди складає 66 482,11».

Відповідач надав суду першої інстанції виписку за період з 11.01.2019 по 15.03.2021, де вказано, що кредитна заборгованість по реєстру становить на 11.01.2019 - 7260 грн, а на 02.12.2019 - 2967,34 грн, і міститься посилання на номер договору SAMDN3457.

Згідно виписки за період з 15.01.2019 по 29.04.2020 на загальну суму 49 062,92 грн, в якій також міститься посилання на номер договору SAMDN3457 і станом на 11.01.2019 кредитна заборгованість «по реструктуризації» становить 11 133,78 грн, що суперечить попередній виписці на цю ж дату. Всі нарахування - це або процентні доходи або пеня, загальна сума разом 49 062,92 грн.

Водночас, сторони не підписували кредитного договору від 16.01.2012 № SAMDN3457 з умовами, які би дозволяли банку нараховувати такі суми, зокрема - пеню в сумі 43 070,08 грн, а також суму «кредитної заборгованості» в розмірі 66 482,11 грн.

Суд першої інстанції не надав жодної оцінки рішенню Івано-Франківського міського суду від 07.11.2017 у справі № 344/1228/17, яким встановлено факти, що мають преюдиційне значення для цієї справи. Зокрема, що між тими самими сторонами було укладено кредитний договір № б/н від 16.01.2012 у формі заяви, підписаної ОСОБА_1 з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, станом на 31.12.2016 проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором, з яких заборгованість за кредитом в розмірі: 13 595,05 грн, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 7 300 грн, заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 4 971,48 грн, заборгованість по пені та комісії за користування кредитом 200 грн, штраф 500 грн (фіксована частина), штраф 623,57 грн (процентна складова). Суд також не звернув увагу на те, що виконавче провадження з виконання вказаного рішення суду було завершене у зв`язку з його повним та фактичним виконанням.

Тобто, пославшись на норму ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, суд першої інстанції не застосував цю норму, як і не застосував положення частини п`ятої ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо умов договорів зі споживачами, які є несправедливими.

Крім цього, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що оспорювана додаткова угода підписана зі сторони банку факсимільним підписом Голови правління АТ КБ «ПриватБанк», однак позивач не надавала банку письмової згоди на підписання угоди за допомогою факсиміле, що в сукупності із відсутністю вчинення будь-яких дій з виконання позивачем Додаткової угоди свідчить про те, що ця угода не відповідає ст. 203 та 207 ЦК України.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

АТ КБ «ПриватБанк» правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, хоча банк належним чином повідомлений про час і місце слухання справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою представника АТ КБ «ПриватБанк» в засідання апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Широких Ю.В., дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 16.01.2012 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.11.2017 у справі № 344/1228/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ « ПриватБанк» 13 595,05 грн заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 січня 2012 року. Судом встановлено, що незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, відповідач систематично порушувала строки сплати кредиту та станом на 31.12.2016 загальна заборгованість за кредитним договором становила 13 595,05 грн, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 7 300 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 4 971,48 грн, заборгованість по пені та комісії за користування кредитом 200 грн, штраф 500 грн (фіксована частина), штраф 623,57 грн (процентна складова).

Відповідно до постанови заступника начальника Івано-Франківського міського відділу ДВС Богака Я.В. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника при примусовому виконанні виконавчого листа по справі № 344/1228/17, виданого 12.12.2017, звернуто стягнення на доходи ОСОБА_1 із здійсненням відрахувань у розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу 28 357,71 грн 15 195,05 грн заборгованості на користь АТ КБ « ПриватБанк», 13 062,66 грн - виконавчий збір на користь держави.

Відповідно до інформації про щомісячні відрахування коштів заборгованість на користь АТ КБ « ПриватБанк» в сумі 15 195,05 грн стягнуто за період з серпня 2018 року по квітень 2021 року. Зокрема за період з серпня 2018 року по січень 2019 року включно 2 100,23 грн.

Сторонами 11.01.2019 з метою створення сприятливих умов для виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № SAMDN3457 від 16.01.2012 укладено Додаткову угоду до договору № SAMDN3457.

Відповідно до п. 1.1. укладеної Додаткової угоди від 11.01.2019 сторони узгодили, що сума заборгованості, що виникла в період з дати укладення договору до дати підписання цієї угоди складає 66 482, 11 грн.

Згідно п. 1.2. Додаткової угоди Банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п. 1.1. Додаткової угоди, а саме відсотків на суму 9 249,46 грн, пені на суму 37 351,51 грн, штрафу на суму 1 198,90 грн. Строк повернення кредиту вказаний в п. 1.3. Додаткової угоди 25.04.2019. Відсоткова ставка за кредитом становить 0,01 % (п 1.4.). Клієнт зобов`язується здійснити погашення заборгованості по договору в розмірі не менше 2 809 грн у строк не пізніше 11.01.2019, та подальше погашення заборгованості здійснюється клієнтом у розмірі 5 291,11 грн протягом трьох місяців(п. 1.5.1., 1.5.2).

Відповідно п. 1.6 Додаткової угоди ця угода відповідно до ст. 212 ЦК України, укладається під відкладальну обставину, а саме: в разі належного виконання Клієнтом зобов`язань, які передбачені договором та п 1.5 Угоди вступають в дію умови про анулювання заборгованості, визначені п. 1.2 Угоди, умова про зміну процентної ставки, передбачене п. 1.4 Угоди.

Пунктом 1.6.1 .Угоди встановлено, що в разі прострочення виконання Клієнтом будь-якого з зобов`язань, передбачених п. 1.5.2. Угоди та/чи будь-якого із зобов`язань, передбачених договором на 31 день, умова про анулювання частини заборгованості, передбачене п. 1.2 Умова про зміну процентної ставки передбачене п. 1.4 Угоди не поширюються. Відповідно до п. 1.7. в разі порушення Клієнтом термінів по погашенню кредиту, зазначених в п. 1.5.2., понад 31 день безперервно: 1.7.1 терміном повернення кредиту є 31-й день з моменту такого порушення (але не пізніше терміну, вказаного в п. 1.3. Угоди). Вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (який визначається відповідно до п. 1.7.1 Угоди), є простроченною (п. 1.7.2).

Відповідно до п. 1.10., 1.11 усі інші умови Договору, які не суперечать цій Угоді, залишаються незмінними. Ця угода діє впродовж терміну дії Договору.

За положеннями частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 6, 627 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 541/2246/16-ц (провадження № 61-18545св18) зроблено висновок по застосуванню статей 638, 651, 653, 654 ЦК України та вказано, що «зміна договору за згодою сторін є правочином, спрямованим на зміну цивільних прав та обов`язків. Під формою зміни договору розуміється форма правочину, на підставі якого відбувається зміна договору. Зміна договору призводить до зміни зобов`язання в частині, зокрема, предмета, місця, строків виконання. У разі зміни договору за взаємною згодою сторін зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору і втіленні такої зміни в належну форму».

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

Оспорювання ж правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Оскільки відповідно до умов спірного договору, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, про що також зазначається і у відзиві на позовну заяву), то особливості регулювання відносин сторін визначаються і Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Крім того, на зазначені правовідносини поширюється і дія статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати, зокрема і на стадії виконання договору споживчого кредиту, а саме: право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах.

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, які допомагають поновити (визнати) порушені (оспорювані) права та вплинути на правопорушника.

Порушене цивільне право чи цивільний інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Позивач просила вирішити спір щодо недійсності додаткової угоди з тих підстав, що на її думку оспорюванню угодою порушені її права, а тому на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України сторона позивача просила його визнати недійсним.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, які не залишають сумніву у їх достовірності, що укладаючи оспорюваний договір сторони діяли не добросовісно, з порушенням вимог ст. 203, 215 ЦК України, а тому відсутні достатні правові підстави для визнання додаткової угоди SАМMD№3457 від 19.01.2019 недійсною.

Щодо посилань сторони позивача на безпідставне зазначення відповідачем в оспорюваному договорі посилань на списання пені, то суд першої інстанції вірно зазначив, що за приписами статті 217 ЦК України визначено про те, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Крім того, відповідно до виписки по рахунку позивача за період з 11.01.2019 по 15.03.2021 ОСОБА_1 11.01.2019 внесено кошти на погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 2 809 грн, що відповідає умовам угоди (п. 1.5.1.), а також 02.12.2019 в розмірі 1 483,66 грн.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що підписання і подальше виконання умов угоди свідчить про волевиявлення позивача та стверджує її повне усвідомлення наслідків укладеної нею додаткової угоди до договору.

Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 165/2346/17 (провадження № 61-43318св18) вказав, що «сторони і після ухвалення судового рішення не позбавлені можливості дійти згоди щодо погашення кредиту в обумовлений ними спосіб. При цьому укладення оскаржуваних додаткових угод до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року після ухвалення судового рішення і є тим узгодженим сторонами способом подальшого погашення кредитної заборгованості».

З цих підстав не заслуговують на увагу доводи апелянта про не застосування судом першої інстанції вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо умов договорів зі споживачами, які є несправедливими, а також твердження позивача, що оспорювана угода не відповідає внутрішній волі сторін та не спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею, тобто є фіктивною.

Доводи апелянта про те, що не надано оцінки рішенню Івано-Франківського міського суду від 07.11.2017 і завершенню виконавчого провадження з виконання вказаного рішення суду у зв`язку з його повним та фактичним виконанням, висновків суду першої інстанції не спростовують. Сторони у зобов`язанні не позбавлені можливості дійти згоди щодо погашення кредиту після ухвалення судового рішення в обумовлений ними спосіб і такі дії ними вчинені більш ніж через один рік з початку виконання рішення суду, яке остаточно було виконане тільки в квітні 2021 року.

Посилання апелянта на те, що позивач не надавала банку письмової згоди на підписання угоди за допомогою факсиміле зі сторони банку спростовуються домовленістю сторін у п. 1.12. додаткової угоди (а.с. 36 зворот), яка підписана позивачкою.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин

В.М. Барков