П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2022року м. Київ

Справа №363/3246/21

Провадження № 22-ц/824/4655/2022

Резолютивна частина постанови оголошена 06 липня 2022 року

Повний текст постанови складено 07 липня 2022 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Журавльова Д.Д.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

06 серпня 2021 року позивач звернулася до суду з позовною заявою у якій, просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 , внаслідок відсутності без поважних причин понад встановлені законодавством строки.

Позов мотивовано тим, що з 1998 року по 2018 рік позивачка перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який був її співмешканцем. Сторони мають спільного сина, 2004 року народження.

Договором дарування № 3938 від 28 серпня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л. А., житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був переданий у її власність.

Позивачка вказувала, що відповідач зареєстрований за вказаною адресою, але стосунків з нею та сином не підтримує, речей та іншого його майна у будинку не має. Тривалий час, а саме більше року, він не проживає у будинку, не цікавиться ним та не бере участі у його утриманні (оплаті комунальних послуг), тобто припинив виконувати обов`язки члена родини, передбачені статтею 64 ЖК України.

ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 , внаслідок відсутності без поважних причин понад встановлені законодавством строки.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 28 серпня

2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Вирішено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження, справу призначено до розгляду.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач користувався спірним будинком під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинились, оскільки відповідач з червня 2020 року стосунків з позивачем та сином не підтримує, речей та іншого його майна у будинку не має, більше року він не проживає у будинку, не цікавиться ним та не бере участі у його утриманні (оплаті комунальних послуг), тобто припинив виконувати обов`язки члена родини, передбачені статтею 64 ЖК України.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

28 грудня 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 через засоби поштового зв?язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 2021 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не проживає у будинку АДРЕСА_1 , тому що позивачка, колишня дружина відповідача, чинить йому перешкоди, а саме не пускає його в дім. При спробі потрапити до оселі стаються сварки, що супроводжуються навіть нанесенням тілесних ушкоджень ОСОБА_2 . Позивачка вирішила не пускати ОСОБА_2 в будинок з моменту, як він повернувся із служби за контрактом. З сином відповідач спілкується та допомагає йому. Син навчається у вузі за квотою батька - учасника АТО. Іншого житла ОСОБА_2 не має. Особисті речі відповідача, позивачка викинула до сараю. Заявник зазначає, що ОСОБА_2 регулярно приходить до свого житла з метою подальшого проживання там, тим паче саме за вказаною адресою знаходяться його речі, які ним нажиті протягом усього життя. Акт, який покладено в основу оскаржуваного судового рішення, не можу слугувати належним та допустимим доказом по справі, оскільки в акті про непроживання особи у жилому приміщенні не зроблено висновки щодо: наявності у будинку речей відповідача, причини відсутності на час перевірки тощо. Вказаний акт не підтверджує факт не проживання відповідача протягом 6 місяців.

Рух апеляційної скарги та матеріалів справи

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 30 грудня 2021 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Ніколаєвою Г. Г., на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Витребувано з Вишгородського районного суду Київської області цивільну справу № 363/3246/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

01 лютого 2022 року матеріали цивільної справи № 363/3246/21надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція Київського апеляційного суду

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник адвокат Ніколаєва Г.Г. підтримали доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

За правилами частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до договору дарування № 3938 від

28 серпня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л. А., є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою на нерухоме майно КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» № 1530 від 15 лютого 2020 року.

Відповідно до Акту обстеження про непроживання особи в житловому приміщенні АДРЕСА_1 , складеної старостою сіл Рудня-Димерська, Володимирівка, Вахівка, Любидва ОСОБА_4 у присутності власниці будинку - ОСОБА_1 та свідків - сусідів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 від 02 серпня 2021 року, за вказаною адресою зареєстровані 4 (четверо) осіб. Постійно за місцем реєстрації проживає власниця господарства ОСОБА_1 разом із своїми синами: неповнолітнім ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . При цьому, ще одна зареєстрована особа, а саме ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає з червня

2020 року.

ОСОБА_2 суду апеляційної інстанції пояснив, що у період з 2019 року по 2020 рік він перебував на військовій службі. Приймав участь в АТО.

Після закінчення військової служби повернувся додому за адресою: АДРЕСА_1 , куди позивачка його не впускала, вчиняла сварки.

Іншого житла відповідач не має.

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач користувався спірним будинком під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинились, оскільки відповідач з червня 2020 року стосунків з позивачем та сином не підтримує, речей та іншого його майна у будинку не має, більше року він не проживає у будинку, не цікавиться ним та не бере участі у його утриманні (оплаті комунальних послуг), тобто припинив виконувати обов`язки члена родини, передбачені статтею 64 ЖК України.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним в апеляційній скарзі, Київський апеляційний суд виходить із такого.

Звертаючись до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог зазначала, що відповідач у будинку, який належить на праві власності ОСОБА_1 не проживає понад 6 місяців без поважних причин, а тому на підставі статей 71, 72 ЖК Української РСР просила визнати ОСОБА_2 такими, що втратив право користування жилим приміщенням.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 126 ЖК Української РСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Відповідно до статті 107 ЖК Української РСР факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Подібний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 07 серпня

2020 року у справі № 127/27419/16-ц (провадження № 61-20287св19).

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі

№ 6-709цс16 викладена правова позиція, що «правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час».

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини

і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від

02 грудня 2010 року).

Отже, позбавлення особи житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що втручання у її право особи на повагу до житла буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вирішуючи спір суд першої інстанції на наведе уваги не звернув, та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог з підстав припинення у відповідача сервітуту на користування спірним житловим приміщенням.

При цьому, взявши за основу Акт обстеження про не проживання особи в житловому приміщенні АДРЕСА_1 , складеної старостою сіл Рудня-Димерська, Володимирівка, Вахівка, Любидва ОСОБА_4 , суд першої інстанції не перевірив дійсні обставини справи, а саме причини не проживання відповідача у спірній квартирі, наявність іншого житла у відповідача, що має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Під час апеляційного перегляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 іншого житла не має, у спірній квартирі не проживає з поважних причин, а позивач належними та допустимими доказами не довела, що він не проживає понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, а сам факт не проживання відповідача у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, обставини справи встановлено неповно, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарг, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

За правилами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи відомо, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого 11 лютого 2021 року.

Таким чином установлено, що відповідач є таким, який згідно пункту 5 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати в розмірі 1 362,00 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції слід стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 141, 268, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада

2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_2 ) в дохід держави 1 362,00 грн судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна