Провадження №4-с/523/13/22
У Х В А Л А

"05" липня 2022 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря Сирф Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 міста Одеси, цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Демченко О.В., заінтересована особа ОСОБА_2 , щодо виконання судового наказу виданого Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 523/9073/21, про визнання незаконними дій, зобов`язати вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

13.10.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на дії головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Демченко О.В., щодо виконання судового наказу виданого Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 523/9073/21, якою просить:

- визнати дії державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) щодо відмови у відкритті виконавчого провадження за судовим наказом, виданим Суворовським районним судом м. Одеси 24.06.2021 року, по справі №523/9073/21 неправомірними;

- зобов`язати державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) прийняти до виконання судовий наказ Суворовського районного суду м. Одеси від 24.06.2021 року по справі 3523/9073/21.

Обґрунтовує скаргу заявник тим, що 24.06.2021 року Суворовським районним судом м. Одеси було видано наказ, за заявою ОСОБА_1 , про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини. Повідомленням від 17.08.2021 року головний державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Демченко О.В. повернув виконавчий документ стягувачу ОСОБА_1 . Підставою повернення виконавчого документа державним виконавцем зазначено, що виконавчий документ не відповідає вимогам п.6 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме відсутній реєстраційний номер облікової картки платника податків, серія та номер паспорта. Заявник вважає дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання та не відкриття виконавчого провадження неправомірними. Зазначає, що відсутність у виконавчому документі ідентифікаційного коду боржника, паспортних даних, не є підставою для його повернення без прийняття до виконання. Посилається на судову практику Верховного Суду, з аналогічних спорів, яка підтверджує позицію заявника.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18.10.2021 року прийнято скаргу до розгляду та відкрито провадження за скаргою. Витребувано у Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління юстиції м. Одеса належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу №523/9073/21.

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належними чином. Заявою її представник ОСОБА_3 просив розглянути скаргу за їх відсутності.

Державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Демченко О.В., до судового засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, зокрема на судове засідання 05.07.2022 року шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Заперечень на скаргу від державного виконавця до суду не надходило.

Боржник ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, неодноразово повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином, в порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, враховуючи перебування скарги в провадженні суду з 13.10.2021 року, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними матеріалами та часткове задоволення скарги ОСОБА_1 .

Судом не здійснювалось фіксування судового засідання технічним записом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарги на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення розглядаються за правилами Розділу VІІ ЦПК України.

Згідно частини 1 статті 449 ЦПК скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Частиною 2 статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У даному випадку, заявник ОСОБА_1 просить визнати дії державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби щодо відмови у відкриття виконавчого провадження за судовим наказом неправомірними, та зобов`язати державного виконавця прийняти до виконання судовий наказ.

Фактично, заявник ОСОБА_1 вважає незаконним дії з винесення повідомлення від 17.08.2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. У поданій до суду скарзі, заявник ОСОБА_1 не ставить питання про поновлення строку для подання скарги, оскільки не вважає його пропущеним.

Матеріали справи не містять доказів надіслання ОСОБА_1 повідомлення від 17.08.2021 року. Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не виконав вимоги ухвали суду від 18.10.2021 р., не надав суду копію виконавчого провадження.

З огляду на викладене, суд дійшов висновків, що ОСОБА_1 не пропущений строк для подання скарги на дії державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Демченко О.В. щодо повернення виконавчого документа судового наказу №523/9073/21, виданого 21.07.2021 Суворовським районним судом м. Одеси, стягувачу.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

Судовим наказом Суворовського районного суду м. Одеси від 24 червня 2021 року по справі № 523/9073/21: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини щомісячно у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше , ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду, тобто з 18.05.2021 року до досягнення дитиною повноліття.

Повідомленням від 17.08.2021 року державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Демченко О.В. повернуто виконавчий документ судовий наказ №523/9073/21, виданий 21.07.2020 Суворовським районним судом м. Одеси, без прийняття до виконання, на підставі п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», з причин відсутності реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта).

За правилом частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

У статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.

Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Разом з тим, згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

За викладених обставин, суд дійшов висновків, що сама лише відсутність у виконавчому документі окремих відомостей про особу боржника, не є підставою для повернення виконавчих документів без прийняття до виконання.

В свою чергу, відсутність у виконавчому документі будь-якої інформації щодо боржника, зокрема, реєстраційного номера облікової картки платника податків та паспортних даних не позбавляє виконавця скористатися своїм правом та отримати таку інформацію у відповідних установах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведений вище висновок суду зроблений із урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 29.07.2020 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 761/20750/13-ц (провадження № 61-21778св19), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 219/7439/14-ц (провадження № 61-31681св18).

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 487/3774/16-ц (провадження № 61-42083св18) зробив аналогічний висновок з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-45цс14.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-45цс14 визначено, що «вимоги до змісту виконавчого листа встановлені частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що потрібно зазначати у виконавчому листі індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи), а пунктом 6 частини першої статті 26 цього Закону встановлено, що у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам статті 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Разом з тим відповідно до пункту 3 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну. Отже, висновок суду касаційної інстанції про те, що відсутність у виконавчому листі певних даних про особу боржника є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження, слід вважати передчасним».

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, , № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Суд виходить із того, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Суд приймає до уваги те, що відмова в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак -порушенням статті 6 Конвенції та статтей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Таким чином, суд дійшов висновків щодо необхідності часткового задоволення скарги ОСОБА_1 , шляхом визнання незаконними дій державного виконавця з повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, та визнання незаконним повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

В свою чергу, суд не вбачає правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 в частині зобов`язання державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) прийняти до виконання судовий наказ Суворовського районного суду м. Одеси від 24.06.2021 року по справі 3523/9073/21.

Згідно ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

За викладених обставин, відновлення відповідного виконавчого провадження за наслідками визнання неправомірним повернення виконавчого документа стягувачеві, врегульовано ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження", яка передбачає відповідний порядок вчинення таких дій, тому суд при розгляді скарг на дії (рішення) органу державної виконавчої служби не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради від 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, викладеної справах «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» від 17 грудня 2004 року, завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, а тому суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Отже суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 18 березня 2014 року у справі № 21-11а14, від 21 травня 2013 року у справі № 21-87а13, від 08.06.2022 року у справі № 369/13690/20

За викладених обставин, суд вважає за необхідне частково задовольнити скаргу стягувача ОСОБА_1 , в зазначеній частині, шляхом зобов`язання державного виконавця Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вчинити всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», на виконання судового наказу виданого 21.07.2021 Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 523/9073/21.

Керуючись ст.ст. 260, 261, 263, 315, 316, ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Демченко О.В., заінтересована особа ОСОБА_2 , щодо виконання судового наказу виданого Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 523/9073/21, про визнання незаконними дій, зобов`язати вчинити дії задовольнити частково.

Визнати незаконними дії головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Демченко О.В., заінтересована особа ОСОБА_2 , щодо винесення повідомлення від 17.08.2021 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання судового наказу №523/9073/21, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 21.07.2021.

Визнати незаконним повідомлення від 17.08.2021 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання судового наказу №523/9073/21, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 21.07.2021, винесене головним державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Демченко О.В.

Зобов`язати державного виконавця Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Демченко О.В. вчинити всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», на виконання судового наказу, виданого 21.07.2021 Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 523/9073/21.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 261 ЦПК України.

Ухвала суду складена 05.07.2022 року.

Суддя: К.О. Далеко