Номер провадження: 22-ц/813/2497/22
Справа № 499/1099/18
Головуючий у першій інстанції Тимчук Р. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 03 лютого 2021 року у справі за позовом заступника прокурора Одеської області Горностаєвої Т.В., в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Введенської сільської ради Саратського району Одеської області до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій за договором оренди землі, -

в с т а н о в и в:

04 грудня 2018 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Введенської сільської ради Саратського району Одеської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій за договором оренди землі, обґрунтовуючи вимоги тим, що Головним управління Держгеокадастру у Одеській області проведено земельні торги з продажу права оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 7,0833 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Введенської сільської ради Саратського району Одеської області.

Відповідно до протоколу №1/1836 проведення земельних торгів за лотом №1836 від 28.09.2018, переможцем земельних торгів за вказаним лотом визначено ОСОБА_1 .

На підставі протоколу проведення земельних торгів за лотом №1836 від 28.09.2018 Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, як орендодавцем та ОСОБА_1 , як орендарем, укладено договір оренди землі №222, за умовами п. 1.1, п. 2.1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Одеської області, Саратського району, Введенської сільської ради (за межами населеного пункту), кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0351, загальною площею 7,0833 га, у тому числі 7,0833 га ріллі, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення на строк 7 років (п. 3.1 Договору). Вказаний договір підписано сторонами, а отже досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору.

Пунктом 2.4 Договору передбачено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного станом на 01.01.2018 складає 227 194,81 грн. та підлягає щорічній індексації. Згідно із п. 4.1 Договору, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі на рахунок в УДКСУ Введенської сільської ради, Саратського району, Одеської області у розмірі 30,86 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01.01.2018, а саме: 70 110,00 грн. за 1 рік, що зазначено у протоколі проведення земельних торгів за лотом №1836 від 28.09.2018 №1/1836.

За наслідками укладення договору, 28.09.2018 між сторонами складено акт прийомки передачі межових знаків на зберігання.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що річна оренда плата за перший рік користування земельною ділянкою сплачується орендарем протягом трьох банківських днів з дня підписання цього договору, за виключенням сплаченого гарантійного внеску, у розмірі 909,00 грн.. Відповідно до п. 4.7 Договору, у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, у 10-денний строк сплачується штраф у розмірі 100% річної орендної плати, встановленої цим договором, який зараховується до інших надходжень місцевого бюджету на рахунок в УДКСУ Введенської сільської ради Саратського району Одеської області. Згідно із п. 8.4.1 Договору орендар зобов`язаний протягом 3 банківських днів з дня укладення цього договору сплатити річну оренду плату за перший рік користування земельною ділянкою за виключенням сплаченого гарантійного внеску, а також суму витрат, здійснених виконавцем земельних торгів на підготовку лота та/або організацію та проведення земельних торгів.

Відповідно до п. 12.3 Договору, у разі невиконання обов`язків, встановлених п. 4.7 договору, у 10-денний строк орендар сплачує штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим договором, який зараховується до інших надходжень місцевого бюджету на рахунок в УДКСУ Введенської сільської ради Саратського району Одеської області.

Разом з тим, наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 04.10.2018 №245 «Про анулювання земельних торгів на території Саратського району Одеської області» у зв`язку з несплатою переможцями земельних торгів річної орендної плати за користування земельною ділянкою протягом трьох банківських днів з дня укладання відповідного договору, анульовано земельні торги з продажу права оренди на земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Саратського району.

Таким чином, ураховуючи те, що орендарем за договором не сплачено оренду плату визначену п. 4.1, п. 4.2 Договору у строки визначенні договором, то останній зобов`язаний сплатити штраф.

Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 21 травня 2019 року позов заступника прокурора Одеської області Горностаєвої Т.В., в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Введенської сільської ради Саратського району Одеської області до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій за договором оренди землі залишений без розгляду з підстави передбаченої пунктом першим частини 1 статті 257 ЦПК України у зв`язку з тим, що позов поданий особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25.10.2019 року ухвалу Іванівського районного суду Одеської області від 21 травня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Прокурор у судове засідання не з`явився надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та наполягав на задоволенні позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_1 надав суду відзив на позов, у якому просив звернути увагу, на викладені ним факти у заперечені щодо позовної заяви, а саме те, що прокуратурою Одеської області при зверненні із позовною заявою до суду не надано жодних доказів на підставі яких можливо було дійти висновків, що уповноважені органи, які здійснюють повноваження в інтересах держави не здійснювали або неналежним чином здійснюють відповідні повноваження. Позивачем по справі взагалі не надано доказів, що прокуратура Одеської області на виконання вимоги ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», до звернення до суду, попередньо повідомила суб`єкт владних повноважень, а саме Введенську сільську раду Саратського району Одеської області, щодо свого представництва в їх інтересах. Суд апеляційної інстанції у постанові від 25.10.2019 року лише послався на отриманий прокуратурою лист Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 25.10.2018, відповідно до якого, ГУ Держгеокадастру в Одеській області направило копії договору оренди та додатки до нього з метою звернення прокурором до суду, оскільки на рахунках ГУ Держгеокадастру в Одеській області відсутні кошти для сплати судового збору за подання позовної заяви до суду. Проте, це не може бути підставою невиконання органом своїх повноважень щодо захисту своїх прав. Відповідно до ухвали суду першої інстанції встановлено, що представник ГУ Держгеокадастру в Одеській області не зміг відповісти щодо наявності або відсутності коштів на рахунках ГУ Держгеокадастру в Одеській області, що ставить під сумнів про відсутність коштів на рахунку органу. Крім того, закон не позбавляє представника ГУ Держгеокадастру звернутися до суду із клопотанням про відстрочення або розстрочення сплати судового збору. Стосовно законності представництва прокуратурою Одеської області в інтересах Введенської сільської ради Саратського району Одеської області, то причини які перешкоджали б зверненню сільської ради самостійно до суду взагалі позивачем не вказано та необгрунтовано у позові, як і не зазначено в чому полягала бездіяльність даного суб`єкта владних повноважень щодо захисту своїх прав. Тобто, підстави прокуратури Одеської області у представництві Введенської сільської ради Саратського району Одеської області взагалі відсутні. У постанові Одеського апеляційного суду від 25.10.2019 року в супереч вимогам ст. 263 ЦПК України та в порушення норм процесуального права не було обґрунтовано рішення суду, не повно та не всебічно з`ясовано фактичні обставини, щодо правомірності звернення до суду прокуратури Одеської області з позовом до Відповідача в інтересах Введенської сільської ради Саратського району Одеської області. Так, відповідно до висновків Верховного Суду у постанові №910/3486/18 від 16.04,2019 вказано, наступне «за таких обставин, враховуючи нездійснення позивачем упродовж тривалого часу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, незвернення до суду із відповідним позовом протягом тривалого часу після звернень до відповідача, колегія суддів погоджується із доводами, наведеними прокурором у касаційній скарзі, про те, що у даному випадку прокурором обґрунтовано доведено наявність підстав для звернення до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Міської ради». Отже, головними умовами в зазначеному висновку Верховного Суду є тривалість часу незвернення до суду (по даній справі він складав більше року) та наявність звернення до відповідача з вимогами про сплату коштів. Враховуючи, виникненні спірні правовідносини між відповідачем та позивачем, відповідні умови відсутні.Так, договір був укладений 28.09.2018, а Позивач звернувся до суду 04.12.2018 та ГУ Держгеокадастру в Одеській області або Введенська сільська рада Саратського району Одеської області до відповідача не зверталися з вимогами щодо сплати коштів за умовами договору. Таким чином, при розгляді даної цивільної справі №499/1099/18 не можливо враховувати висновки Верховного Суду викладені у постанові №910/3486/18 від 16.04.2019. При розгляді цивільної справі №499/1099/18, просив суд враховувати висновки Верховного Суду викладені в постановах у справах: №924/1237/17 від 23.09.2018; №927/246/18 від 06.02.2019; №924/1256/17 від 07.12.2018; №926/03/18, від 23.09.2018; №910/3486/18, де подібні правовідносини із вказаною справою.

У доповненнях на відзив на позов відповідач ОСОБА_1 зазначив, що у відповідності до вимог закону договір оренди землі підлягає державної реєстрації, тому вважається укладеним з моменту його державної реєстрації. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі №0426/14068/2012 (провадження №6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі №570/3056/15 (провадження №6-643цс16), у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №136/2211/15 (провадження №61-5839св18), у також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року №322/178/17.

Таким чином, за договором оренди землі №222 від 28 вересня 2018 року відповідач не мав правових підстав здійснювати свої права та обов`язки. Крім того, укладання спірного договору землі є похідним від результатів проведення торгів, а наказом Управління Держгеокадастру в Одеській області №245 від 04 жовтня 2018 року були анульовані земельні торги з продажу права оренди на земельні ділянки, що виключає наявність виникнення у нього права користування земельною ділянкою, а отже відбувається припинення будь-яких зобов`язань з боку переможця.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав письмову заяву у якій просив справу розглянути у його відсутність та відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 03 лютого 2021 року позовну заяву заступника прокурора Одеської області Горностаєвої Т.В. в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Введенської сільської ради Саратського району Одеської області до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій задоволено.

Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Введенської сільської ради Саратського району Одеської області суму штрафних санкцій за договором оренди землі №222 від 28.09.2018 у розмірі 70 110,00 грн. (сімдесят тисяч сто десять гривень) та стягнув з відповідача на користь прокуратури Одеської області судовий збір на рахунок прокуратури Одеської області.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року залучено до участі у справі замість позивача Введенської сільської ради Саратського району Одеської області його правонаступника Саратську селищну раду Білгород-Дністровського району Одеської області.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

На підставі зазначеного, розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 08 вересня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно статті 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є поряд з іншим земля й природні ресурси, що є у власності територіальних громад.

Статтею 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» (тут і надалі, у редакції, чинній на момент укладення договору оренди земельної ділянки) договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною другою статті 124 ЗК України (тут і надалі, у редакції, чинній на момент укладення договору оренди земельної ділянки) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до частини другої статті 125 ЗК України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Згідно частини другої статті 126 ЗК України право оренди землі оформлюється договором, який реєструється відповідно до закону.

Положенням частини першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статті 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації (стаття 20 Закону України «Про оренду землі»).

Положенням статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент укладення договору оренди земельної ділянки) встановлено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Державним органом, до компетенції якого віднесено функції щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності відповідно до частини 4 статті 122 ЗК України є Головне управління Держгеокадастру в Одеській області.

Частиною 2 статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 135 ЗК України передбачено, що земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.

Частиною 2 вказанної статті визначено, що продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених частинами другою і третьою статті 134 цього Кодексу.

Організатором земельних торгів є фізична або юридична особа власник земельної ділянки, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, що здійснює реалізацію права державної чи комунальної власності на земельні ділянки, які уклали з виконавцем земельних торгів договір про проведення земельних торгів (частина 3 статті 135 ЗК України.

Проведення земельних торгів щодо земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них здійснюється за рішенням організатора земельних торгів, у якому зазначаються: а) перелік земельних ділянок або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами; б) стартова ціна лота; в) строк та інші умови користування земельною ділянкою у разі набуття права користування земельною ділянкою на земельних торгах; г) особа, уповноважена організатором земельних торгів на укладення договору купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки, яка або право на яку виставляється на земельні торги (частина 4 статті 135 ЗК України).

Судом першої інстанції встановлено, що Головним управління Держгеокадастру у Одеській області проведено земельні торги з продажу права оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 7,0833 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Введенської сільської ради Саратського району Одеської області.

Відповідно до протоколу №1/1836 проведення земельних торгів за лотом №1836 від 28.09.2018, переможцем земельних торгів за вказаним лотом визначено ОСОБА_1 , що підтверджується копію протоколу (т. 1, а.с. 27-29).

На підставі протоколу проведення земельних торгів за лотом №1836 від 28.09.2018 Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, як орендодавцем та ОСОБА_1 , як орендарем, укладено договір оренди землі №222, що підтверджується копією договору оренди (т. 1, а.с. 13-26).

За умовами п. 1.1, п. 2.1 договору орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Одеської області, Саратського району, Введенської сільської ради (за межами населеного пункту), кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0351, загальною площею 7,0833 га, у тому числі 7,0833 га ріллі, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, на строк 7 років (п. 3.1 Договору).

Вказаний договір підписано сторонами, а отже досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору.

Пунктом 2.4 Договору передбачено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного станом на 01.01.2018 складає 227 194,81 грн. та підлягає щорічній індексації.

Згідно із п. 4.1 Договору, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі на рахунок в УДКСУ Введенської сільської ради, Саратського району, Одеської області у розмірі 30,86 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01.01.2018, а саме: 70 110,00 грн. за 1 рік, що зазначено у протоколі проведення земельних торгів за лотом №1836 від 28.09.2018 №1/1836.

За наслідками укладення договору, 28.09.2018 між сторонами складено акт прийомки передачі межових знаків на зберігання.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що річна оренда плата за перший рік користування земельною ділянкою сплачується орендарем протягом трьох банківських днів з дня підписання цього договору, за виключенням сплаченого гарантійного внеску, у розмірі 909,00 грн..

Вказаний пункт Договору відповідає вимогам ч.ч. 27, 31 ст. 137 ЗК України, якими встановлено, що ціна продажу земельної ділянки, плата за користування земельною ділянкою, право користування якою набуто на торгах, а також сума витрат, здійснених організатором або виконавцем земельних торгів на підготовку лота до продажу, організацію та проведення земельних торгів, підлягають сплаті переможцем земельних торгів не пізніше трьох банківських днів з дня укладення відповідного договору. Гарантійний внесок, сплачений переможцем до початку торгів, зараховується до купівельної ціни.

Відповідно до п. 4.7 Договору, у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, у 10-денний строк сплачується штраф у розмірі 100 % річної орендної плати, встановленої цим договором, який зараховується до інших надходжень місцевого бюджету на рахунок в УДКСУ Введенської сільської ради Саратського району Одеської області.

Згідно із п. 8.4.1 Договору, орендар зобов`язаний протягом З банківських днів з дня укладення цього договору сплатити річну оренду плату за перший рік користування земельною ділянкою за виключенням сплаченого гарантійного внеску, а також суму витрат, здійснених виконавцем земельних торгів на підготовку лота та/або організацію та проведення земельних торгів.

Відповідно до п. 12.3 Договору, у разі невиконання обов`язків, встановлених п. 4.7 договору, у 10-денний строк орендар сплачує штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим договором, який зараховується до інших надходжень місцевого бюджету на рахунок в УДКСУ Введенської сільської ради Саратського району Одеської області.

Разом з тим, наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 04.10.2018 №245 «Про анулювання земельних торгів на території Саратського району Одеської області» у зв`язку з несплатою переможцями земельних торгів річної орендної плати за користування земельною ділянкою протягом трьох банківських днів з дня укладання відповідного договору, анульовано земельні торги з продажу права оренди на земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Саратського району.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що, ураховуючи те, що орендарем за договором не сплачено оренду плату визначену п. 4.1, п. 4.2 Договору у строки визначенні договором, то останній зобов`язаний сплатити штраф. Отже, у судовому засіданні знайшли своє ствердження доводи позивача, в свою чергу відповідач не надав доказів в обґрунтування своїх заперечень щодо не визнання позовних вимог. Тому з ОСОБА_1 на користь Введенської сільської ради Саратського району Одеської області підлягає до стягнення сума штрафних санкцій за договором оренди землі № 222 від 28.09.2018 у розмірі 70 110,00 грн..

Проте, із такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність правових підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій за договором оренди землі.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач ОСОБА_1 зазначив, що у відповідності до вимог закону договір оренди землі підлягає державної реєстрації, тому вважається укладеним з моменту його державної реєстрації. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі №0426/14068/2012 (провадження №6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі №570/3056/15 (провадження №6-643цс16), у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №136/2211/15 (провадження №61-5839св18), у також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року №322/178/17.

Таким чином, за договором оренди землі №222 від 28 вересня 2018 року відповідач не мав правових підстав здійснювати свої права та обов`язки.

Крім того, укладання спірного договору землі є похідним від результатів проведення торгів, а наказам Управління Держгеокадастру в Одеській області №245 від 04 жовтня 2018 року були анульовані земельні торги з продажу права оренди на земельні ділянки, що виключає наявність виникнення у нього права користування земельною ділянкою, а отже відбувається припинення будь-яких зобов`язань з боку переможця.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №322/1178/17 (провадженняч 14-338цс19) зробила наступний правивий висновок: «Метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним.

Разом з тим реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору.

Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України».

Розглядаючи аналогічний спір, Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2019 року у справі №500/2844/16 (провадження №61-34344св18) дійшов правового висновку про те, що «Частиною першої статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 93 ЗК України).

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян та юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України).

Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі».

За змістом статті 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на дату підписання договору оренди земельної ділянки між ФГ «Стоянов А.А.» і ОСОБА_1, укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на дату підписання договору оренди земельної ділянки між ФГ «Стоянов А. А.» і ОСОБА_1, встановлювалося, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на дату підписання договору оренди земельної ділянки між ФГ «Стоянов А. А.» і ОСОБА_1, визначалося, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Зокрема, за змістом частини першої статті 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (частина п`ята статті 126 ЗК України, у редакції, чинній на дату підписання договору оренди земельної ділянки між ФГ «Стоянов А. А.» і ОСОБА_1).

Системний аналіз положень статті 640 ЦК України та статей 125, 126 ЗК України, 18, 20 Закону України «Про оренду землі», у редакціях на дату виникнення спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації, а тому з цього часу сторони набувають визначених законом та договором прав і обов`язків орендаря та орендодавця.

Аналогічної позиції дотримувався Верховний Суд України в постановах від 25 грудня 2013 року у справі №6-118цс13, від 19 лютого 2014 року у справі №6-162цс13, від 13 червня 2016 року у справі №6-643цс16, від 18 січня 2017 року у справі №6-2777цс16, та Верховний Суд у постановах від 11 вересня 2019 року справа №500/2866/16-ц, від 28 серпня 2019 року справа №500/2859/16-ц, від 22 травня 2019 року справа №500/2836/16-ц, від 22 квітня 2019 року справа №500/2846/16-ц, від 22 квітня 2019 року справа №500/2834/16-ц.

Установивши, що державна реєстрація договору оренди земельної ділянки від 04 січня 2011 року, укладеного між ФГ «Стоянов А. А.» і ОСОБА_1 у державних органах земельних ресурсів проведена не була, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що зазначений договір не набрав чинності та не породжує для позивача прав орендаря, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 01 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ФГ «Дінекс-Агро», який зареєстровано у встановленому законом порядку».

Встановлено, що державна реєстрація договору оренди землі №22 від 28 вересня 2018 року, укладеного не відбулась, отже зазначений договір не набрав чинності та не породжує для відповідача обов`язку сплатити штрафні санкції на користь сільської ради.

Наказом Управління Держгеокадастру в Одеській області №245 від 04 жовтня 2018 року були анульовані земельні торги з продажу права оренди на земельні ділянки, що виключає наявність виникнення у нього права користування земельною ділянкою, а отже відбувається припинення будь-яких зобов`язань з боку переможця.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правової висновок Великої Палати Верховного Суду, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що спірний договір оренди землі не набрав чинності та не породжує для відповідача прав орендаря, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення з нього штрафних санкцій.

Отже, позивачі мають право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем ОСОБА_1 , але у даному випадку в судовому засіданні позивачами не доведено належним чином, що відповідач порушує їх права, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України їх право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Тому, позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Введенської сільської ради Саратського району Одеської області є незаконними, не обґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей 125, 126 ЗК України, статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Іванівського районного суду Одеської області від 03 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову заступника прокурора Одеської області Горностаєвої Т.В., в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Введенської сільської ради Саратського району Одеської області до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій за договором оренди землі, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 08 вересня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік