П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/17967/20

Провадження № 22-ц/4815/495/22

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Харечко С.П.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) проголошено:

о 09 год. 17 хв. 29.09.2021 року у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 07.10.2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач1 - Державна іпотечна установа;

відповідач2 приватний нотаріус Рівненського міського приватного нотаріального округу Матвійчук Олександр Сергійович, що діє як державний реєстратор;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит";

за участі: представника позивача адвоката Матвіїва Вадима Миколайовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Матвіїва Вадима Миколайовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвійчука Олександра Сергійовича, що діє як державний реєстратор, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит"; про визнання зобов`язань припиненими,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до Державної іпотечної установи, приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвійчука О.С., як державного реєстратора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" (далі ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит"); про визнання припиненими кредитного договору №Ф1-06/46259-74 від 07.08.2006 і додаткових договорів до нього; іпотечного договору №46259-74 від 07.08.2006 і додаткових договорів до нього; договору поруки №Ф1-06/46259-74 від 25.09.2010; припинення обтяження речових прав на квартиру АДРЕСА_1 . Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що 07 серпня 2006 року між її колишнім чоловіком ОСОБА_2 і ТОВ "банк "Фінанси та Кредит" укладено кредитний договір №Ф1-06/46259-74 на споживчі цілі. За цим договором позичальник отримав від банку 27 000 євро з оплатою за процентною ставкою 9% річних і поверненням кредиту до 07 серпня 2016 року. З метою забезпечення основного зобов`язання ОСОБА_2 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Того ж дня і в подальшому 25 вересня 2010 року між сторонами було укладено додаткові угоди до кредитного договору, а 25 вересня 2010 року між банком і позивачем - договір поруки №Ф1-06/46259-74.

11 лютого 2015 року ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" відступив своє право вимоги на користь Державної іпотечної установи на підставі відповідного договору №14/4-В за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, однак ще 20 серпня 2010 року він склав заповіт на її користь.

Вважає, що вона прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦПК України.

16 квітня 2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С. після заведення спадкової справи та отримання інформаційної довідки про те, що квартира АДРЕСА_2 знаходиться під іпотекою, де іпотекодержателем є філія Банку "Фінанси та Кредит" ТОВ у Рівненській області, надіслано на адресу банку повідомлення про відкриття спадщини, що підтверджено відповідним фіскальним чеком. З цією ж метою 08 травня 2019 року вона особисто відвідала начальника відділу ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", а 30 березня 2020 року надіслала Державній іпотечній установі листа, де повідомила про смерть ОСОБА_2 і про заведення спадкової справи, що підтверджено відповідним описом вкладення і фіскальним чеком. Позивач не заперечує, що до складу спадщини увійшли і кредитні зобов`язання спадкодавця, в т.ч. й іпотечні. Разом з тим відповідач1 пропустив строк, що визначений ч. 2 ст. 1281 ЦК України.

Тому просила задовольнити її вимоги.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2021 року прийнято часткову відмову представника позивача від позову.

Провадження у справі в частині вимоги ОСОБА_1 про припинення обтяження речових прав на квартиру АДРЕСА_1 шляхом скасування записів №3569915 від 07.08.2006 (заборона на нерухоме майно) та №3569987 від 25.09.2010 (іпотека), що зареєстровані приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С. закрито.

Відмовлено в прийнятті заяви про уточнення (конкретизацію) позовних вимог, а саме у зв`язку із втратою Державною іпотечною установою права вимоги за договором про відступлення права вимоги №17/4-В від 11.02.2015 внаслідок пропуску передбачених ст. 1281 ЦК України преклюзивних строків визнання припиненими:

зобов`язання за кредитним договором №Ф-1-06/46259-74 від 07.08.2006 та додатковими договорами ,укладеними між ПАТ "Фінанси та Кредит" і ОСОБА_2 ;

іпотеку за іпотечним договором №46259-74 від 07.08.2006 та додатковими договорами до нього, укладеними між ПАТ "Фінанси та Кредит" і ОСОБА_2 ;

зобов`язання за договором поруки №Ф1-06/46259-74-п від 25.09.2010, укладеним між ПАТ "Фінанси та Кредит", ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Державної іпотечної установи, приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвійчука О.С., що діє як державний реєстратор, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ПАТ "Банк "Фінанси та кредит"; про визнання зобов`язань припиненими.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Матвіїв В.М., вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, покликався на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що аналіз ч. 1 ст. 1281 ЦК України не передбачає строку, в який повідомлення спадкоємця боржника має бути здійснено, а також форми (усно чи письмово) та способу (лист, телеграма, особистий прийом/зустріч тощо). Тобто законодавець надав цій особі право вибору здійснення повідомлення кредиторів померлого про відкриття спадщини. Разом з тим суд установив наявність доказів повідомлення кредитора спадкоємця про прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_2 , однак вказував, що відповідач1 не отримував її повідомлення, вдавшись до надмірного формалізму щодо відповідності документів пункту 61 Правил надання послуг поштового зв`язку.

Вважав, що оскаржуване рішення не відповідає ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості. При цьому посилався на Висновок №11 Консультативної ради європейських суддів (пункти 34, 35) та рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України".

Заявник звертав увагу на хибність тверджень суду про неналежний спосіб судового захисту порушеного права, що обраний позивачем. Так, ОСОБА_1 оскаржила до апеляційного суду ухвалу Рівненського міського суду від 29 вересня 2021 року, якою відмовлено у прийнятті заяви про уточнення (конкретизацію) позовних вимог. Однак суд при вирішенні справи виходив виключно із прохальної частини позову, не врахувавши постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №925/642/19, де зазначено про те, що дійсна сутність позовних вимог має оцінюватися судом виходячи із правових та фактичних підстав позову, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Окрім іншого, вказував, що висновки суду попередньої інстанції про відмову в позові одночасно з двох підстав суперечать постановам Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №378/569/16-ц, від 02 лютого 2021 року у справі №925/645/19 та Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №626/1479/19.

З огляду на викладене просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у зв`язку з втратою Державною іпотечною установою права вимоги за договором про відступлення парва вимоги №14/4-В від 11 лютого 2015 року внаслідок пропуску передбачених ст. 1281 ЦК України преклюзивних строків визнати припиненими:

зобов`язання за кредитним договором №Ф-1-06/46259-74 від 07.08.2006 та додатковими договорами ,укладеними між ПАТ "Фінанси та Кредит" і ОСОБА_2 ;

іпотеку за іпотечним договором №46259-74 від 07.08.2006 та додатковими договорами до нього, укладеними між ПАТ "Фінанси та Кредит" і ОСОБА_2 ;

зобов`язання за договором поруки №Ф1-06/46259-74-п від 25.09.2010, укладеним між ПАТ "Фінанси та Кредит", ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Стягнути із Державної іпотечної установи на користь позивача 3 783, 60 гривень судових витрат.

У поданому відзиві Державна іпотечна установа, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності об`єктивних і переконливих доказів про те, що Державна іпотечна установа отримала повідомлення та документи щодо відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 від позивача, а також що ОСОБА_1 було належним чином виконано вимоги, передбачені ч. 1 ст. 1281 ЦК України з приводу обов`язку повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому було відомо про його борги.

Крім того, позивачем було обрано неналежний спосіб судового захисту своїх суб`єктивних цивільних прав у виді визнання припиненими кредитного договору №Ф1-06/46259-74 від 07.08.2006 та додаткових договорів до нього, іпотечного договору №46259-74 від 07.08.2006 та додаткових договорів до нього і договору поруки №Ф1-06/46259-74-п.

З наведених двох підстав ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Проте з такими висновками частково погодитися не можна.

Як з`ясовано судом, 07 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит" (правонаступник ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит") укладено кредитний договір №Ф1-06/46259-74, за умовами якого банк надав позичальнику 27 000 євро з оплатою за процентною ставкою 9,0% річних з датою остаточного повернення 07 серпня 2016 року. З метою забезпечення виконання основного зобов`язання того ж дня між контрагентами укладено договір іпотеки №46259-74, за яким іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

05 серпня 2008 року між ОСОБА_2 і ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит" укладено додаткову угоду до кредитного договору №Ф1-06/46259-74 про зміну процентної ставки за кредитом до 11, 4%.

Згодом, 25 вересня 2010 року, вони уклали додаткову угоду №2, за якою було змінено кінцевий термін погашення кредиту до 07 серпня 2017 року. Також у пункті 9 цієї угоди вказано, що на той момент позичальником допущено прострочення кредиту у розмірі 4 626, 12 євро. Тоді ж між ними укладено додатковий договір №2 до іпотечного договору №46259-74 від 25 вересня 2010 року.

05 серпня 2008 року та 25 вересня 2010 року ОСОБА_2 і ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" уклали додаткові угоди до кредитного договору №Ф1-06/46259-74. 25 вересня 2010 року між ОСОБА_1 і банком укладено договір поруки до кредитного договору №Ф1-06/46259-74.

В подальшому, 11 лютого 2015 року, між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" і Державною іпотечною установою укладено договір про відступлення права вимоги №14/4-В за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), за умовами якого новий кредитор набув права вимоги за кредитним договором №Ф1-06/46259-74 від 07.08.2006, іпотечним договором №46259-74 від 07.08.2006 та договором поруки №Ф1-06/46259-74 від 25.06.2006 року, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит".

15 жовтня 2015 року Державна іпотечна установа листом №7223/11/2 повідомила ОСОБА_2 про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 07 серпня 2006 року №Ф1-06/46259-74, іпотечним договором 07 серпня 2006 року №46259-74"з" та договором поруки від 25 вересня 2010 року №Ф1-06/46259-74-п. Факт отримання позичальником цього листа з додатками вимогою до АТ "Банк "Фінанси та Кредит" від 17.09.2015 №6596/15/2, договором відступлення прав вимоги №17/4-В від 11.02.2015 та завіреною копією з Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується визнанням цієї обставини позивачем у позовній заяві та долученням до позову листа від 15 жовтня 2015 року №7223/11/2.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у шлюбі, що сторонами не заперечується і підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 . Своїм заповітом від 20 серпня 2010 року ОСОБА_2 заповів все належне йому майно на користь позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що теж визнається учасниками справи і про це свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

На момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 . ОСОБА_1 постійно проживала разом із спадкодавцем, що стверджено відповідною адресною карткою.

Згодом, 04 січня 2019 року, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С. заведено спадкову справу №02/2019 (номер у спадковому реєстрі 53579853), що вбачається з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №54672243.

25 січня 2019 року приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук О.С. отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №153982243. За її змістом квартира АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю, перебуває в іпотеці, іпотекодержатель: філія Банку "Фінанси та Кредит" ТОВ у Рівненській області; реєстраційний номер обтяження: 3569987. В зв`язку з цим 16 квітня 2019 року нотаріусом надіслано на адресу ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" повідомлення про відкриття спадщини. Факт направлення листа підтверджено фіскальним чеком АТ "Укрпошта" з трек-номером 260.

07 грудня 2020 року ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" своєю довідкою №083-3399/20 повідомило відповідача1 про факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , про що банку було відомо з листа №130/02-14 від 16.04.2019, наданим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчука О.С.

В подальшому, 10 лютого 2021 року, Державна іпотечна установа заявила до ОСОБА_1 про свої права кредитора за зобов`язаннями за кредитним договором №Ф1-06/46259-74 від 07 серпня 2006 року та іпотечним договором №46259-74 від 07 серпня 2006 року, про що надіслано відповідну вимогу №490/15/3.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу чинності кредитного договору Ф1-06/46259-74 від 07.08.2006 і додаткових договорів до нього; іпотечного договору №46259-74 від 07.08.2006 і додаткових договорів до нього; договору поруки №Ф1-06/46259-74 від 25.09.2010; обтяження речових прав на квартиру АДРЕСА_1 , за якими виникли відповідні зобов`язання, через пропуск відповідачем строку, передбаченого ч. 2 ст. 1281 ЦК України (у редакції, що діяла на момент відкриття спадщини), для пред`явлення вимог до спадкоємців боржника, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних прав і обов`язків до застосування не підлягають норми матеріального права, №7223/11/2 застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстави відсутності об`єктивних і переконливих доказів про те, що Державна іпотечна установа отримала повідомлення та документи щодо відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 від позивача, а також що ОСОБА_1 було належним чином виконано вимоги, передбачені ч. 1 ст. 1281 ЦК України з приводу обов`язку повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому було відомо про його борги.

Згідно зі ст.ст. 598, 559, 593, 1054, 1216, 1281, 1282 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку або закінчення строку дії іпотечного договору.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування норми ч. 1 ст. 1281 ЦК України, яка не встановлює строку повідомлення кредитора спадкоємцем боржника, а також форми (усно чи письмово) та способу (лист, телеграма, особистий прийом/зустріч тощо), то з ними погодитися не можна через те, що зазначене положення закону узгоджується із обов`язками кредитора, що передбачені ч.ч. 2, 3 цієї статті, що кредитором виконані повністю.

Судом попередньої інстанції повно і достатньо спростовано покликання ОСОБА_1 про те, що 30 березня 2020 року вона надіслала на адресу відповідача1 заяву з повідомленням про смерть боржника, долучивши копію свідоцтва про смерть, а обставина надіслання документів стверджується описом вкладення в цінний лист, накладною АТ "Укрпошта" з трек-номером 255 та відповідним фіскальним чеком. Однак з наданої АТ "Укрпошта" інформації вбачається, що за пошуком поштового відправлення 55 станом на 02 лютого 2021 року дані про відправлення відсутні.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому не заслуговують на увагу аргументи про надмірний формалізм Державної іпотечної установи стосовно відповідності документів пункту 61 Правил надання послуг поштового зв`язку, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270.

Так, відправлені заявником 03 березня 2020 року на адресу Державної іпотечної установи документи, про що зазначено в Описі вкладення в цінний лист, не містять номера поштового відправлення, що не відповідає вказаній нормі Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270.

Не можна погодитися і з тим, що 08 травня 2019 року позивач особисто була на прийомі уповноваженої особи Державної іпотечної установи, а саме начальника відділу Солохи Я., під час якого повідомила про смерть боржника та прийняття нею спадщини.

Між тим, будь-яких об`єктивних і переконливих доказів про обставини, на які посилається заявник, надано не було, матеріали справи не містять, а судом не було здобуто. Самі ж по собі її показання як свідка, надані в судовому засіданні, без наявності інших засобів доказування не можуть підтверджувати їх належним чином.

Тобто Державна іпотечна установа є кредитором стосовно зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №Ф1-06/46259-74 від 07 серпня 2006 року та іпотечним договором №46259-74 від 07 серпня 2006 року, а її права та обов`язки з цього приводу не припинилися.

Стосовно аргументів заявника про помилковість відмови в позові одночасно з двох правових підстав, то апеляційний зазначає про таке.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (14-473цс18) звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У Рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначав, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у Рішенні, ефективний засіб це запобігання тому, що відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (Рішення від 17 липня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Отже, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, Держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі 31-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, в т.ч. і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Тому для суду попередньої інстанції не існувало правової заборони самостійно застосувати належний та ефективний спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав позивача, в зв`язку із чим слід було відмовити в задоволенні позову з міркувань необґрунтованості та недоведеності вимог ОСОБА_1 , що було б достатнім при вирішенні спірних відносин, а не в т.ч. і з неналежного способу захисту права як додаткової підстави.

Отже, наявність ухвали Рівненського міського суду від 29 вересня 2021 року, якою відмовлено в прийнятті заяви представника позивача про уточнення (конкретизацію) позову, не перешкоджало суду з огляду на принцип jura novit curia ("суд знає закони") перевірити належність та ефективність обраного ОСОБА_1 способу захисту права.

З приводу припинення поруки ОСОБА_1 за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 , то колегія суддів частково згодна із доводами автора апеляційної скарги.

Так, за роз`ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що дані в абзацах другому-четвертому п. 32 постанови від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Поручитель приймає на себе зобов`язання відповідати за виконання кредитного договору за боржника (статті 553 - 554 ЦК), а також за будь-якого боржника в разі переводу боргу чи смерті боржника, якщо таке зазначено у договорі поруки.

Відповідно до статті 523 ЦК порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником, а згідно зі статтею 607 ЦК зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає.

Таким чином на поручителів може бути покладено відповідальність за порушення боржником обов`язку щодо виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за будь-якого нового боржника, зафіксоване в тому числі у договорі поруки.

Тому апеляційний суд дійшов переконання, що порука позивача припинилася 15 жовтня 2015 року, тобто з дня, коли Державна іпотечна установа повідомила боржника про факт укладення між відповідачем1 та ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" договору відступлення відповідних прав вимоги від 11 лютого 2015 року №14/4-В. Береться також до уваги те, що про укладення нового договору поруки із ОСОБА_1 . Державною іпотечною установою не пропонувалося і такого договору між ними укладено не було.

При цьому колегія суддів також вважає, що правової необхідності визнавати поруку ОСОБА_1 припиненою із відповідною вказівкою про це у резолютивній частині постанови не вбачається, адже сам факт припинення поруки 15 жовтня 2015 року є встановленим.

Не заслуговують на увагу і посилання про порушення судом норм процесуального права, виходячи з такого.

Згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім цього, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Однак будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних відносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості рішення суду, заявником зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом не здобуто.

В решті доводи апеляційної скарги на увагу апеляційного суду не заслуговують і тому відхиляються.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Підставою для зміни оскаржуваного рішення відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Матвіїва Вадима Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції постанови Рівненського апеляційного суду від 10 травня 2022 року.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 10.05.2022

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків