Справа № 442/5797/22
Провадження № 2/442/1202/2022
УХВАЛА

іменем України

про забезпечення позову

"15" вересня 2022 р. м.Дрогобич

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі головуючого судді Бодрової О.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, яка подана в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТзОВ « Експерт оцінка плюс», третя особа Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській області про визнання недійними договорів комісії і купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації транспортного засобу та витребування його з незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

14 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ТзОВ «Експерт оцінка плюс», третя особа Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській області про визнання недійними договорів комісії і купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації транспортного засобу та витребування його з незаконного володіння.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить накласти арешт на автомобіль марки «Volkswagen», модель Т4, 2002 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , тип ТЗ «фургон малотоннажний-В», колір- синій, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , шляхом заборони володіння, користування і розпорядження цим транспортним засобом.

Ухвалу про накладення арешту на вказаний транспортний засіб направити для виконання в порядку частини 8 статті 153 ЦПК України в Дрогобицький міськрайонний відділ держаної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та у ТСЦ МВС України №4642.

В обґрунтування заяви позивач зазначає, що він 28 липня 2011 року придбав у ОСОБА_3 автомобіль за власні кошти згідно досягнутої між ними домовленості в сумі 14600 доларів США. Після чого, ОСОБА_3 передав свідоцтво про реєстрацію автомобіля та посвідчену в цей день приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я.(зареєстровану в реєстрі за №1526) довіреність, видану на ім`я позивача, а також на ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , згідно з якою вказані особи вправі вчиняти від імені ОСОБА_3 правочини (в тому числі продати, обміняти, позичити, здати в оренду) щодо вказаного транспортного засобу. 21 липня 2022 року позивач від працівників Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області дізнався, що власником вищезгаданого автомобіля являється ОСОБА_2 , який 16.04.2022 на підставі договору комісії №7281/19/006833 та договору купівлі-продажу №7281/19/006833, який здійснив державну реєстрацію права власності на транспортний засіб.

Враховуючи усі обставини справи, наведені позивачем доводи, вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду, а також ефективний захист прав позивача.

Згідно положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України розгляд заяви про забезпечення позову здійснюється судом без повідомлення учасників справи.

Дослідивши заяву та додані до неї матеріали, суд проходить до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною 2 статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 9 цієї частини.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову"розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Умовою до застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04.11.1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23 січня 2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відтак, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Оскільки, позивачем пред`явлено позовні вимоги у тому числі про витребування його з чужого незаконного володіння, суд приходить до висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки існує обґрунтоване припущення, що спірне майно може бути відчужене, що, в подальшому ймовірно може утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у випадку невжиття таких заходів.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.149 - 153, 157 ЦПК України, суд,

постановив:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, яка подана в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТзОВ « Експерт оцінка плюс», третя особа Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Львівській області про визнання недійними договорів комісії і купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації транспортного засобу та витребування його з незаконного володіння- задовольнити.

Накласти арешт на автомобіль марки «Volkswagen», модель Т4, 2002 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , тип ТЗ «фургон малотоннажний-В», колір- синій, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 .

Ухвала набуває чинності з дати її постановлення та підлягає негайному виконанню Дрогобицьким відділом державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), якому таку надіслати.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Копію ухвали направити позивачу та відповідачу.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повної ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала складена 15 вересня 2022 року.

Суддя О.П. Бодрова