Постанова

Іменем України

03 травня 2022 року

м. Київ

справа № 761/36041/18

провадження № 61-20415св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерина Валеріївна, Державне підприємство «Сетам»,

треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук Ярослав Олегович, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року у складі судді Юзькової О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни, Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), про визнання недійсними електронних торгів.

Позовну заяву мотивовано тим, що 26 березня 2018 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Шмідт К. В. відкрила виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 17239, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру

АДРЕСА_2 .

Зазначала, що в період часу з 09:00 год. до 18:00 год. 27 серпня 2018 року квартира була реалізована ДП «Сетам» на електронних торгах, переможцем яких визнано Учасника 2 (відомості про якого відсутні).

Вважала, що торги проведені із суттєвими порушеннями вимог чинного законодавства України, оскільки в квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_5 разом із своєю дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому приватний виконавець зобов`язана була звернутися до органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації для одержання дозволу на реалізацію майна, в якому проживає малолітня дитина. Приватний виконавець такого дозволу не отримала. Крім того, в порушення вимог статті 58 Закону України«Про виконавче провадження» приватний виконавець не призначила зберігача у встановленому порядку, не забезпечила проведення фотозйомки арештованого майна, які

в подальшому передаються до опису лота.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила судвизнати недійсними електронні торги, що відбулись 27 серпня 2018 року за протоколом

№ 354407, складеним ДП «Сетам» із придбанням Учасником 2 лота

№ 294841, квартири АДРЕСА_2 , що знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та

ОСОБА_4 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня

2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивач не посилається на будь-які порушення організатором торгів норм Порядку реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, а обґрунтовує свої вимоги діями державного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження, тому відсутні підстави для визнання електронних торгів недійсними.

Також суд значив, що не може визнати недійсними електронні торги, зважаючи на відсутність дозволу на їх проведення органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

Протокольною ухвалою від 23 червня 2020 року до участі у справі залучено АТ «Альфа-Банк» як правонаступника третьої особи - ПАТ «Укрсоцбанк».

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня

2020 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання електронних торгів недійсними, оскільки позивач не посилається на будь-які порушення організатором торгів норм Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5,

а обґрунтовує свої вимоги діями державного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду,

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук Я. О., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріальног права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2022 року справу призначено

до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що на час укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки іпотекодавець ОСОБА_4 помер, тому іпотекодержатель не міг від його імені укладати будь-які договори.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а право власності за покупцем зареєстровано 24 вересня 2018 року, тобто після смерті ОСОБА_4 .

Вважає, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, оскільки ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до дня винесення рішення судом першої інстанції, не міг бути повідомлений належним чином про розгляд справи.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій не задовольнили її клопотання щодо вступу у справу правонаступника - дружину померлого - ОСОБА_7 .

Вказує, що 19 вересня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту, відповідно до цього договору банк надав

ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 80 000,00 дол. США зі сплатою 15,0 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості

до 18 вересня 2018 року.

Вважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вказаний мораторій забороняє примусове стягнення на єдине житло предмет іпотеки без згоди власника, зокрема в позасудовому порядку шляхом набуття права власності за іпотекодержателем.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень, зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (провадження

№ 14-389цс18), у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 127/3128/16-ц (провадження № 61-4590св18), від 11 липня 2018 року

у справі № 275/997/13-ц (провадження № 61-9778св18), від 31 жовтня

2018 року у справі № 465/1310/17 (провадження № 61-29771св18).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2022 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Вказує, що електронні торги було здійснено за обізнаності та за життя ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що позивач не була позбавлена можливості залучити спадкоємців померлого ОСОБА_4 на будь-якій стадії розгляду справи з наданням відповідних доказів та водночас позивачем не надано доказів, що було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_4 та, що ОСОБА_7

є спадкоємцем.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 серпня 2018 року ДП «Сетам» проведено електронні торги з реалізації арештованого майна - предмета іпотеки квартири АДРЕСА_2 .

Реалізація квартири відбулась в межах виконавчих проваджень, відкритих приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Шмідт К. В.

з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого приватним виконавцем Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А.

від 25 серпня 2017 року № 17239.

Зазначеним виконавчим написом приватним нотаріусом запропоновано звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , передану власниками на підставі іпотечного договору від 19 серпня 2008 року № 033/727405, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С. В., іпотекодержателю - Публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», в забезпечення виконання ОСОБА_2 кредитного договору від 19 вересня 2008 року

№ 033/727401-KR.

Результати проведення електронних торгів оформлено протоколом

№ 354407, переможцем торгів став учасник № 2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

24 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», статті 33 Закону України «Про іпотеку», акта про проведені електронні торги ВП № 56054199, 56054164, 56054222 від 20 вересня 2018 року, затвердженого приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Шмідт К. В., на підставі протоколу про проведені електронні торги від 27 серпня 2018 року № 294841, сформованого ДП «Сетам», лот № 294841, посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_2 за

ОСОБА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно

у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук Я. О., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним

і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм право на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установлення вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі

№ 465/650/16-ц (провадження № 14-356цс18), та від 23 січня 2019 року

у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18), правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.

Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Частиною четвертою статті 656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок).

Згідно зі статтею 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

У частинах першій та третій статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).

Стаття 19 СК України регулює участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Частина шоста цієї статті СК України визначає співвідношення повноважень цього органу та суду, встановлюючи, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він

є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Виконавець

у виконавчому провадженні відповідно до законодавства України подібними повноваженнями не наділений.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження

і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (частина перша статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно

і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду

(в електронній або паперовий формі).

Згідно з абзацом першим пункту 2 розділу VII Порядку реалізації арештованого майна реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом України «Про іпотеку».

У пункті 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня

2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс 21) зазначено про те, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного)

з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування

є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд

у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування.

Вимога про отримання дозволу виконавцем від органу опіки та піклування

на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким

належить малолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення

захисту прав цієї дитини, зокрема передбачених статтями 17 та 18 Закону

України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи

соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від можливого порушення.

Отже, суди не врахували зазначені положення закону та не звернули уваги на те, що у цій справі виконавчим написом звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб.

Судом встановлено, що місце проживання дитини - онуки позивача

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване у спірній квартирі 01 лютого 2018 року.

Недобросовісними діями іпотекодавця при здійсненні реєстрації малолітньої дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

у спірній квартирі після укладення договору іпотеки, порушено права банку, як іпотекодержателя, оскільки він не надавав згоди на вчинення таких дій.

Разом з тим встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_4 помер.

Згідно з частиною четвертою статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені

в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Отже, ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона - учасник процесу, вибула з певних причин,

у тому числі й у зв`язку зі смертю, після відкриття провадження у справі.

У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається

в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно

від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна

в матеріальному правовідношенні.

Чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду чи апеляційного перегляду померла та правоздатність якої відповідно до вимог статті 25 ЦК України припинено, і в силу вказаного не може бути стороною у справі.

Незважаючи на відсутність у ОСОБА_4 цивільної процесуальної правосуб`єктності (статті 46, 47 ЦПК України), суди розглянули справу щодо померлої особи.

Отже, до ухвалення судом першої інстанції рішення, ОСОБА_4 помер,

у порушення вимог статті 55 ЦПК України суд першої інстанції правонаступників ОСОБА_4 не залучив. Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, на вказане уваги не звернув.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук Ярослав Олегович, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня

2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня

2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк