У Х В А Л А

28 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 225/6083/21

провадження № 61-10984ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Євсюком Сергієм Олександровичем, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_2 про визнання неправомірною та скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, орган державної виконавчої служби, - Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач, - ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В :

20 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, просив визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міщенко Л. М. (далі - державний виконавець Міщенко Л. М.) від 03 вересня 2021 року про встановлення боржнику ОСОБА_2 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у виконавчому провадженні № 34809234 (далі - ВП № 34809234).

В обґрунтування скарги ОСОБА_2 зазначив, що рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 20 лютого 2012 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства стосовно малолітнього ОСОБА_3 задоволено, ОСОБА_2 визнано батьком дитини, відомості про нього, як батька, включено до актового запису про народження дитини, ухвалено рішення про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу (заробітку), починаючи з 12 квітня 2011 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення Пролетарського районного суду м. Донецька від 20 лютого 2012 року передано на виконання до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби (на сьогодні Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області (далі - Вишневий ВДВС)) ВП № 34809234 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини на користь ОСОБА_1

03 вересня 2021 року державний виконавець Міщенко Л. М. винесла постанову про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

У постанові зазначено, що заборгованість утворилась за період з 12 квітня 2011 року до 31 серпня 2021 року.

Із цією постановою ОСОБА_2 не погоджувався, оскільки ним частково виконувалось рішення про стягнення аліментів, тому зазначений державним виконавцем Міщенко Л. М. період не відповідає дійсності. Заборгованість зі сплати аліментів зумовлена тим, що боржник - позивач у справі не був впевнений у своєму батьківстві щодо дитини на яку стягувались аліменти, оскільки первісне рішення Пролетарського районного суду Донецької області від 20 лютого 2012 року про визнання його батьком дитини грунтується на показаннях свідків, без проведення експертизи ДНК. Після ухвалення рішення суду ОСОБА_2 провів генетичну експертизу у місті Лас-Крузес, штат Нью-Мексико, США. За результатами ДНК-тестування, проведеного Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЮТЕХСОМ» від 31 січня 2013 року, ймовірний батько ОСОБА_2 не є біологічним батьком дитини, оскільки в них не визначені генетичні маркери, з протестованих методів генетичного сумісництва 5 з 15 протестованих показників не співпадають.

Отримавши висновок з результатом ДНК тестування, що він не є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 звернувся із заявою про перегляд рішення Пролетарського районного суду Донецької області від 20 лютого 2012 року про визнання батьківства у зв`язку з нововиявленими обставинами. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 22 травня 2013 заява ОСОБА_2 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Пролетарського районного суду м. Донецька від 20 лютого 2012 року задоволена, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 серпня 2013 року, рішення Пролетарського районного суду м. Донецька від 22 травня 2013 скасовано, рішення про визнання батьківства залишено в силі з тих підстав, що наданий позивачем висновок експертизи не є нововиявленою обставиною.

08 листопада 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства, у справі проведено судову генетичну експертизу. Висновком експерта від 26 березня 2021 року № СЕ-19/102-21/1768-БД судової молекулярно-генетичної експертизи встановлено батьківство ОСОБА_2 .

Після ознайомлення з висновком експерта ОСОБА_2 самостійно почав виконувати рішення суду про стягнення аліментів (підтверджується копіями квитанцій). Крім того, боржник за власної ініціативи неодноразово звертався до виконавця, повідомляв про причини невиконання рішення суду у зв`язку з чим відсутні обставини, які визначають, що боржник ухилявся від виконання рішення суду.

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 25 січня 2022 року у задоволенні скарги відмовлено.

Суд першої інстанції встановив, що під час винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, державний виконавець ОСОБА_4 прийняла до уваги заборгованість зі сплати аліментів, яка утворилася за період з 12 квітня 2011 року до 31 серпня 2021 року, що становить 220 955,25 грн та перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Державний виконавець Міщенко Л. М. не порушила основні засади виконавчого провадження, встановлені статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема щодо співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Відмовивши у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови діяв в межах наданих йому законом повноважень.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Дзержинського міського суду Донецької області від 25 січня 2022 року скасовано та ухвалено нову постанову про часткове задоволення скарги.

Визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця Міщенка Л. М. від 03 вересня 2021 року про встановлення боржнику ОСОБА_2 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у ВП № 34809234.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 частково погасив борг зі сплати аліментів.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції врахував конкретні обставини справи та спір між сторонами стосовно батьківства, тому дійшов висновку, що ОСОБА_2 ненавмисно ухилявся від сплати аліментів, оскільки після встановлення його батьківства він самостійно звернувся до державного виконавця, почав сплачувати аліменти та погашати заборгованість. Тому дії державного виконавця Мішенко Л. М. щодо винесення постанови від 03 вересня 2021 року про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України є неправомірними.

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 через адвоката Євсюка С. О. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2022 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Недоліки касаційної скарги усунено.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 71 Закону України «Про виконавче провадження», порушив норми процесуального права: статті 89, 263, 367 ЦПК України, не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 553/1952/13, провадження № 61-855св19, від 29 липня 2021 року у справі № 2-5795/09, провадження № 61-13251св20, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/6704/16, провадження № 61-4516св19.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Перелік таких обмежень встановлюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів (пункт 5 частини перша статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»).

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про: закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон); скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд апеляційної інстанції встановив, що рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 20 лютого 2012 року позов про визнання батьківства та стягнення аліментів задоволено.

ОСОБА_2 оспорював своє батьківство. Він провів генетичну експертизу, за результатами ДНК-тестування визначено, що ймовірний батько ОСОБА_2 не є біологічним батьком дитини, оскільки не визначені спільні генетичні маркери: з протестованих методів із генетичного сумісництва 5 з 15 протестованих показників не співпадають.

Отримавши висновок з результатом ДНК-тестування про те, що він не є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернувся із заявою про перегляд рішення Пролетарського районного суду Донецької області від 20 лютого 2012 року про визнання батьківства у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 22 травня 2013 року заява ОСОБА_2 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Пролетарського районного суду м. Донецька від 20 лютого 2012 року задоволена, в позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 02 липня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 серпня 2013 року, рішення Пролетарського районного суду м. Донецька від 22 травня 2013 року скасовано, залишено в силі рішення про визнання батьківства, оскільки висновок експертизи не є нововиявленою обставиною.

Згідно із висновком експерта від 26 березня 2021 року № СЕ-19/102-21/1768-БД за результатами судової молекулярно-генетичної експертизи, встановлено батьківство ОСОБА_2 .

Після отримання результатів судової молекулярно-генетичної експертизи ОСОБА_2 самостійно звернувся до державного виконавця із заявою про сплату аліментів. У матеріалах справи є копії квитанцій про сплату поточних аліментів та квитанції про часткове погашення боргу по аліментам, як зазначив суд апеляційної інстанції.

Відповідно до частин п`ятої-сьомої статті 411 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (пункт 1 частини дев`ятої статті 71 Закону).

Це обмеження може бути такими, що застосоване із дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», зокрема частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», у разі, коли таке рішення буде вмотивоване належним чином державним виконавцем у відповідних постановах.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

З урахуванням встановлених обставин у справі щодо оспорювання батьківства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 не ухилявся від сплати аліментів. Крім того, ОСОБА_2 самостійно звернувся до державного виконавця та сплачує заборгованість.

Враховуючи конкретні обставини цієї справи, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про скасування постанови державного виконавця Міщенко Л. м. про встановлення боржнику тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» від 26 листопада 2009 року суд сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, подруге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). Під час вирішення питання про пропорційність обмеження цього права з метою стягнення неоплачених боргів необхідно пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Крім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX).

Отже, враховуючи зазначені особливі обставини цієї справи про те, що ОСОБА_2 не визнавав свого батьківства, тому тривалий час не сплачував аліменти, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування обмежень у праві виїзду ОСОБА_2 за межі України.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилалася на те, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 553/1952/13, провадження № 61-855св19, від 29 липня 2021 року у справі № 2-5795/09, провадження № 61-13251св20, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/6704/16, провадження № 61-4516св19.

У вказаних постановах Верховного Суду викладені висновки щодо встановлення боржнику тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у зв`язку з несплатою аліментів, проте за інших обставин, тому не можуть враховуватись під час розгляду касаційної скарги.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Євсюком Сергієм Олександровичем, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_2 про визнання неправомірною та скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, орган державної виконавчої служби, - Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач, - ОСОБА_1 , відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко