Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.09.2022 Справа №607/12183/22

м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сташків Н.М.,

присяжних Чорної О.-М.Є., Карпи О.В.,

за участі секретаря судового засідання Баб`як Н.О.,

з участю учасників процесу:

особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, ОСОБА_1 ,

адвоката Шевчука В.О.,

законного представника, опікуна, ОСОБА_2 ,

представника закладу з надання психіатричної допомоги Кузишин М.В.,

прокурора Соболь О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою представника Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради генерального директора Шкробота В.В. про госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний заклад у примусовому порядку, -

В С Т А Н О В И В :

Представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради генеральний директор Шкробот В.В. 12 вересня 2022 року звернувся до суду з заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного закладу у примусовому порядку.

В обґрунтування вказаних вимог у заяві зазначено, що 10 вересня 2022 року ОСОБА_1 поступив в стаціонар Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради. Після його огляду лікар-психіатр дійшла висновку про необхідність його госпіталізації для обстеження та лікування у зв`язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих та безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби. Вказані обставини підтверджені висновком комісії лікарів-психіатрів.

У судовому засіданні представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Кузишин М.В. заяву підтримала із викладених у ній підстав. Вказала, що ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад, діагноз параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, галюцинаторно-параноїдний синдром, стабільний дефект психіки по змішаному типу, що становить безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, а також, його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби. З цих підстав просила заяву задовольнити.

ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що вважає себе здоровим і лікування йому не потрібне. Просив притягнути до відповідальності працівників поліції.

Адвокат Шевчук В.О. пояснив, що вважає, що визначені законом підстави для госпіталізації ОСОБА_1 у психіатричний заклад у примусовому порядку відсутні, оскільки не доведено, що він вчиняє і виявляє реальні наміри вчинити дії, що становлять небезпеку для оточуючих, а також не доведено неможливість лікування в амбулаторних умовах. Утримання ОСОБА_1 в психіатричному закладі фактично є незаконним затриманням, яке відбулося, зі слів ОСОБА_1 в четвер, а не в суботу.

Законний представник ОСОБА_1 , його опікун, ОСОБА_2 вказала, що підтримує заяву та всі викладені представником психіатричного закладу обставини, а також повідомила, що ОСОБА_1 її б`є, не спить уночі, відмовляється приймати необхідні ліки, виходить з дому вночі, курить, п`є каву, пиво, енергетики. З однієї такої «прогулянки» повернувся побитим. Усі ці обставини вона виклала у письмовій заяві на ім`я керівника психоневрологічної лікарні.

Прокурор Соболь О.М. у судовому засіданні просила задовольнити заяву, оскільки наявні передбачені законом підстави для госпіталізації в примусовому порядку.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що заява підлягає до задоволення, виходячи з такого:

Судом установлено, що 10 вересня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поступив у стаціонар Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради.

10 вересня 2022 року він був оглянутий комісією лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради головою комісії Олександром Бондаренком , в.о. зав. відділенням ОСОБА_3 та лікарем-психіатром Марією Кузиишин, про що складений письмовий висновок.

Як убачається із зазначеного висновку, ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад, діагноз параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, галюцинаторно-параноїдний синдром, стабільний дефект психіки по змішаному типу, внаслідок чого вчиняє і виявляє реальні наміри вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для оточуючих, обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби (визнаний судом недієздатним), може спричинити суттєву шкоду його здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо йому не буде надана психіатрична допомога.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2012 року ОСОБА_1 визнано недієздатним та призначено йому опікуна ОСОБА_2 .

Можливість госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю не відповідає Конституції України, що встановлено рішенням Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року (справа № 1-1/2016).

Положення шостого речення частини першої статті 13 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22 лютого 2000 року № 1489-III зі змінами, якими передбачено, що особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, яка за станом свого здоров`я не здатна висловити прохання або надати усвідомлену письмову згоду, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, яке ухвалюється не пізніше 24 годин з моменту звернення до цього органу законного представника зазначеної особи і може бути оскаржено відповідно до закону, у тому числі до суду, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 13-р/2018 від 20.12.2018.

Згідно з вимогами ст. 340 ЦПК України у заяві про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Зазначені вимоги закону при зверненні до суду з заявою представника Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради про госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний заклад у примусовому порядку дотримані.

В силу вимог ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» стаціонарна психіатрична допомога психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд.

Відповідно до вимог ст. 14 цього ж Закону, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці (стаття 16 цього ж Закону).

Згідно з вимогами ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» у випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обгрунтування про необхідність такої госпіталізації.

ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів 10.09.2022р., однак із заявою до суду представник лікарні звернувся 12.09.2022р., що перевищує визначений ст. 16 вказаного Закону строк. Як пояснила в судовому засіданні представник заявника, пропуск цього строку зумовлено тим, що 10.09.2022р. та 11.09.2022р. були вихідними днями.

Наслідків пропуску строку, визначеного ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу», законодавчо не врегульовано.

Хоча строк звернення до суду представником психіатричного закладу не дотримано, однак, оскільки на підставі зібраних у справі доказів, у тому числі висновку комісії лікарів-психіатрів установлено, що обстеження і лікування ОСОБА_1 можливе тільки в умовах стаціонару, у нього наявний тяжкий психічний розлад, унаслідок чого він вчиняє і виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, а також неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, суд вбачає наявність підстав, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», для госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.

Доводи ОСОБА_1 та його адвоката про те, що в психіатричному закладі ОСОБА_1 перебуває з четверга, а не з суботи, спростовані пред`явленою представником заявника в судовому засіданні випискою з медичної карти ОСОБА_1 , датою поступлення ОСОБА_1 до психіатричного закладу в якій зазначено 10.09.2022р. (субота).

Доводи адвоката Шевчука В.О. про відсутність доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 вчиняє і виявляє реальні наміри вчинити дії, що становлять небезпеку для оточуючих, а також про те, що не доведено неможливість лікування ОСОБА_1 в амбулаторних умовах, спростовуються висновком комісії лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради, які мають спеціальні знання щодо природи та перебігу психічних захворювань, саме до їхньої компетенції віднесено визначення ступеня тяжкості психічного захворювання, можливих наслідків таких захворювань та способів їх лікування.

З приводу доводів адвоката Шевчука про незаконне затримання ОСОБА_1 суд враховує таке:

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як "психічно хвора", якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим, як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (касаційне провадження № 14-9свц18).

ЄСПЛ у рішенні від 19 квітня 2012 року у справі "М. проти України", яке набуло статусу остаточного 19 липня 2012 року, зауважив, що особу не можна позбавити волі на підставі психічного розладу, якщо не дотримано три мінімальні умови: 1) психічний розлад особи має підтвердити надійна об`єктивна медична експертиза; 2) психічний розлад має бути такого ступеню, який вимагає обов`язкової госпіталізації; 3) обґрунтованість тривалої госпіталізації залежить від стійкості такого розладу (див. справи "Уінтерверп проти Нідерландів" (Winterwerp v. the Netherlands) від 24 жовтня 1979 р.,§ 39, Серія A № 33 і "Станев проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria) [GC]від 17 січня 2012 р., № 36760/06, § 145).

Законність затримання залежить від того, чи відповідає воно процесуальним і змістовим аспектам внутрішнього законодавства (див. справу Уінтерверп, згадану вище, с. 17-18, § 39). Однак не кожний недолік у постанові про затримання означатиме, що таке затримання є незаконним, відповідно до статті 5 § 1. Термін затримання є, фактично, "законним", якщо він базується на судовому рішенні. З метою оцінки відповідності Стандарти Ради Європи в сфері охорони здоров`я та практика їх застосування 111 стаття 5 § 1 Конвенції необхідно чітко розрізняти ex facie недійсні ордери на затримання, наприклад, видані судом із перевищенням юрисдикції або коли зацікавлену сторону не повідомили про слухання належним чином, і ордери на затримання, які prima facie дійсні й ефективні доти, поки їх не скасував суд вищої інстанції. Ордер на затримання слід вважати недійсним ex facie, якщо помилка в ордері становила "грубе і очевидне порушення" у винятковому сенсі, зазначеному Судом як прецедентне право (див. "Мурен проти Німеччини" (Mooren v. Germany) [GC] від 09 липня 2009 р., № 11364/03, §§ 74 і 75, з подальшими посиланнями).

Обґрунтування постанови про затримання є важливим фактором у визначенні того, чи затримання особи слід вважати необґрунтованим. Суд вважає, що відсутність будь-яких підстав, викладених судовими органами у їх рішеннях, які дозволяли затримання на тривалий період часу, є несумісною з принципами захисту від свавілля, передбаченими статтею 5 § 1 (див. "Стасаітіс проти Литви" (Stasaitis v. Lithuania) від 21 березня 2002 р., № 47679/99, § 67; "Нахмановіч проти Росії" (Nakhmanovich v. Russia) від 2 березня 2006 р., № 55669/00, § 70; і "Бєлєвіцький проти Росії" (Belevitskiy v. Russia) від 1 березня 2007 р., № 72967/01, § 91).

Затримання особи є настільки серйозним заходом, що виправданим він є тільки у випадку, коли було розглянуто інші, менш суворі заходи, але вони виявилися недостатніми для захисту особи або суспільних інтересів, що вимагають затримання такої особи. Це означає, що того факту, що позбавлення волі відбувається згідно з національним законодавством, недостатньо, його необхідність має бути обґрунтована з урахуванням обставин (див. "Вітольд Літва проти Польщі" (WitoldLitwa v. Poland), № 26629/95, § 78, ЄСПЛ 2000-III).

Враховуючи важливість особистої свободи, національне законодавство має відповідати стандартам "законності", викладеним у Конвенції, тобто бути достатньо чітким і передбачуваним у застосуванні (див., наприклад, "Кавка проти Польщі" (Kawka v. Poland) від 09 січня2001 р., № 25874/94, § 49). Крім того, умова затримання "відповідно до процедур, передбачених законом", повинна бути включена до національного законодавства зі "справедливими і належними процедурами" і належним правовим захистом проти свавільного позбавлення волі (див. Уінтерверп, згадано вище, с. 19-20, § 45; "Амуур проти Франції" (Amuur v. France), рішення від 25 червня 1996 р., Звіти 1996-III, с. 851-52, § 53; і "Х.Л. проти Сполученого Королівства" (H.L. v. the United Kingdom),№ 45508/99, § 115, ЄСПЛ 2004-IX).

Під час розгляду справи судом установлено, що станом на день звернення Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради із відповідною заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу в примусовому порядку наявні підстави для такої госпіталізації, які установлені комісією лікарів-психіатрів, госпіталізація ОСОБА_1 до психіатричного закладу відповідає положенням Закону України "Про психіатричну допомогу" та вимогам процесуального законодавства.

Суд враховує, що ОСОБА_1 є недієздатною особою, а його законний представник підтвердила значне погіршення його психічного стану та вчинення ним дій, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих. Суд не знаходить підстав сумніватись у тому, що законний представник ОСОБА_1 діє виключно у його інтересах, з метою надання йому кваліфікованої психіатричної допомоги, бажає його одужання та полегшення симптомів хвороби.

Установивши указані обставини, за наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів та інших доказів, які досліджені в судовому засіданні, врахувавши пояснення учасників справи, надані під час судового засідання, судом забезпечено дотримання при розгляді даної справи положень пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, що спростовує відповідні доводи адвоката Шевчука В.О.

Вимоги ОСОБА_1 про притягнення до відповідальності працівників поліції не приймаються до уваги, оскільки у контексті даної справи питання щодо законності дій працівників поліції не вирішується, позаяк(не є предметом розгляду цієї справи.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини, досліджені докази та вимоги законодавства, суд приходить до переконання, що заяву представника Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради про госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний заклад у примусовому порядку слід задовольнити.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу», керуючись ст.ст. 3, 4, 259, 263, 265, 268, 339 - 342, 354, 355 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву представника Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради генерального директора Шкробота В.В. про госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний заклад у примусовому порядку задовольнити.

Госпіталізувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (мешканця АДРЕСА_1 ) до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради в примусовому порядку.

Рішення суду підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне оскарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Повне рішення суду складено 16.09.2022р.

СуддяН. М. Сташків

Присяжні Чорна О.-М.Є.

Карпа О.В.