Номер провадження: 22-ц/813/8342/22
Справа № 521/7988/22
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Полікарпова О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі

головуючого судді Полікарпової О.М.,

суддів: Базіль Л.В., Ігнатенко П.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу адвоката Сокуренко Наталії Вікторівни, яка діє від імені Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2022 року по цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив

09 червня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» до звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.12.2012 року відповідач підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк, на підставі чого їй було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 33 000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. Умови кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту та відсотків, нарахованих за користування кредитом, відповідачка належним чином не виконувала, в зв`язку з чим у неї станом на 22.03.2022 року виникла заборгованість по кредитному договору у розмірі 38 649,77 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 30 999,91 грн., в тому числі 19 983,42 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 11 016,49 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1732,50 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 5917,36 грн. заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просив стягнути на свою користь.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги залишено без задоволення.

22 вересня 2022 року, не погоджуючись із наведеним рішенням, адвокат Сокуренко Н.В., яка діє від імені АТ КБ «Приватбанк» направила до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що:

- відсутність підпису боржника на відповідних умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору;

- надана банком виписка підтверджує факт надання відповідачці кредитних коштів та її користування ними, тож встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а відповідачка його не повернула, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за фактично отриманими коштами та нарахованими на них відсотками;

- правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 у даному випадку застосуванню не підлягають, оскільки ОСОБА_1 факт погодження сторонами суттєвих умов договору кредитування не оспорювався.

Також представник апелянта наголосив на тому, що в разі, якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, то повинен надати свій розрахунок, а не відмовляти у позові.

На думку апелянта, суд не мав підстав вважати, що кошти, які відповідачка вносила на рахунок платіжних карт слід вважати, як повернення саме кредитних коштів, а не сплату відсотків за їх користування. До того ж, якщо суд вважав розмір відсоткової ставки не погодженим, то повинен був застосувати ту норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, а саме ст.1048 ЦК.

11 листопада 2022 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідачка зауважила, що вона мала намір отримати у банку лише пенсійну картку, а не кредитну карту та кредитні кошти, що підтверджує підписана між сторонами анкета-заява. Також зазначила, що між сторонами не було погоджено суттєвих умов договору кредиту, так як витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як і паспорт споживчого кредиту не може вважатися частиною договору. На цій підставі просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою адвоката Сокуренко Наталії Вікторівни, яка діє від імені АТ КБ «Приватбанк», на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2022 року було відкрито в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких обставин.

Предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні відомості про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відсутності належних, допустимих та достатніх доказів того, що Умови та правила надання банківських послуг, що знаходяться у матеріалах справи є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки вони не містять підпису відповідачки, однак не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для повернення відповідачкою фактично отриманої суми кредитних коштів, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що 29.12.2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_1 було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 21).

Зазначена анкета-заява містить перелік карток, які можуть бути оформлені у ПриватБанку та щодо яких надаються банківські послуги, це зокрема, платіжна картка кредитка Універсальна; зарплатна картка; картка Голд; пенсійна картка; ощадкнижка (депозит); дебетова особиста картка; ідентифікація з паспортом.

З наданої копії Анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 хоче скористатися послугами щодо відкриття пенсійної картки (для отримання на неї пенсії).

В матеріалах справи є довідка банку, з якої вбачається інформація про те, що ОСОБА_1 видавались кредитні картки за тарифами Універсальна, Універсальна Голод, а також про збільшення на них ліміту коштів.

Користування ОСОБА_1 кредитними коштами підтверджується випискою по рахунку.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з боржника основного боргу за договором кредиту в розмірі 30 999,91 грн.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами, заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16 цс 15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Апеляційний суд вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин (29.12.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (09.06.2022 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

З урахуванням наведеного апеляційний суд, відхиляючи відповідні твердження скаржника, зауважує, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідачка розуміла, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Посилання в апеляційній скарзі щодо неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №153/1334/16 відповідно до яких суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини, колегія суддів до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на нормах процесуального закону.

Слід зазначити, що в цивільному процесі діє принцип змагальності сторін, його сутність не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, на яку посилається одна зі сторін, а інша сторона не надала заперечень. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. А тому відсутність у матеріалах справи заперечень відповідачки проти заявлених до неї вимог не може свідчити про беззаперечне визнання останньою того факту, що в умовах зміни редакцій Правил і відповідно об`єму прав та обов`язків, що ними встановлюються, відповідачка погоджувалася саме з цією редакцією Правил. Отже, у даній справі відсутність спростування з боку відповідачки факту укладення договору, а також факту узгодження умов надання послуг банком, не може свідчити про доведеність позову.

Щодо доводів представника скаржника із посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.10.2020 року у справі №331/4560/19 та у постанові від 22.07.2020 року у справі №189/2109/18 стосовно обов`язку суду здійснити власний розрахунок заборгованості у разі незгоди із поданим позивачем, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити наступне.

Висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Так, у наведених вище справах банком та відповідачами було погоджено процентну ставку за кредитом, яка не збігалась із зазначеною банком у наданих до суду розрахунках. Саме відповідні розбіжності були підставою для звернення касаційним судом уваги судів нижчих інстанцій на необхідність проведення розрахунку процентів за кредитом з урахуванням погоджених сторонами умов.

Щодо обставин справи, яка переглядається, то як було правильно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять жодних належних доказів того, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Окрім того, апеляційний суд оцінює наявний у матеріалах справи Паспорт споживчого кредиту, який підписаний ОСОБА_1 13.08.2021 року, як такий, що не дає підстав для стягнення з відповідачки відсотків за кредитом, зважуючи на те, що інформація у підписаному 13.08.2021 Паспорті втратила свою актуальність 28.08.2021 року (відповідно до зазначених у ньому ж умов), тобто через 15 днів. Здійснення перерахунку розміру нарахованих за 15 днів відсотків за пільговою ставкою 0,00001% річних, яка зазначена у Паспорті споживчого кредиту, апеляційний суд вважає не доцільним.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17 апеляційний суд відхиляє, як такі, що не підлягають застосуванню у даній справі, з огляду на те, що у наведеній справі Верховний Суд посилався на принцип jura novit curia («суд знає закони»), виходячи з того, що суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову, виходячи виключно з відсутності посилань у позовній заяві на норму права, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин. Поряд з цим, здійснення судом належної правової кваліфікації не передбачало вторгнення суду до фактичного обґрунтування позовної заяви чи зміни змісту позовних вимог.

Посилаючись на наведені правові висновки, скаржник наполягає на тому, що суд, виходячи з самого факту виникнення між сторонами спірних правовідносин мав би самостійно встановити їх природу, визначити позовні вимоги та провівши необхідні розрахунки, визначити їх розмір.

Така позиція скаржника є помилковою та такою, що зводиться до суб`єктивного тлумачення як діючого національного законодавства, так і судової практики, а також є такою що суперечить поняттю "безсторонній і незалежний суд" в сенсі §1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, адже вчинення судом відповідних дій призвело б до протиправного дисбалансу процесуальних прав та обов`язків сторін цивільного провадження на шкоду відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про часткове задоволення позову.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за подачу позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір у розмірі 2 481 гривень.

Позов задоволено частково (стягнення заборгованості у межах кредитного ліміту), що становить 80,2% (30 999,91*100/38 649,77) від загальної ціни позову, а отже, з ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір за подачу банком позовної заяви у розмірі 1 989,76 гривень.

Щодо судового збору за подання апеляційної скарги, то колегія суддів зауважує, що АТ КБ «ПриватБанк» за подачу апеляційної скарги сплатило 3 721,5 гривень, а тому з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2 984, 64 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 368, ст. 374, ст.ст.376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив

Апеляційну адвоката Сокуренко Наталії Вікторівни, яка діє від імені АТ КБ «Приватбанк», задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2022 року по цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Ухвалити у скасованій частині нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.12.20212 року у розмірі 30 999,91 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, МФО 305299, ) суму сплаченого судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 1 989,76 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, МФО 305299, ) суму сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 984, 64 гривень.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду О.М. Полікарпова

Л.В. Базіль

П.Я. Ігнатенко