КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2462/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 вересня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року (суддя Рибак М.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тренінгового центру прокурорів України, Національної академії прокуратури України в особі ліквідаційної комісії, третя особа: офіс Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зобов`язання поновити на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

у червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 2 червня 2020 року про його звільнення з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки; поновити його на роботі у Тренінговому центрі прокурорів України з дати звільнення на рівнозначну за своїми функціональними обов`язками посаду та стягнути з Тренінгового центру прокурорів України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 червня 2020 року до дня поновлення на роботі.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначав, що з 31 грудня 2013 року відповідно до наказу №20-к Національної академії прокуратури України він був призначений на посаду старшого викладача кафедри кримінального процесу та криміналістики, 7 листопада 2014 року згідно наказу №1025-к призначений доцентом кафедри кримінального процесу та криміналістики, в подальшому, у зв`язку із зміною штатного розпису, неодноразово призначався на різні посади в межах Нацакадемії прокуратури України, останнього разу 11 лютого 2019 року у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису призначений старшим викладачем відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки.

Позивач зазначав, що з 2 по 5 березня 2020 року він працював у складі робочої групи Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур відповідно до наказу Генерального прокурора №79 від 7 лютого 2020 року.

Позивач посилався на те, що 19 вересня 2019 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про прокуратуру», зокрема, щодо створення на базі

Національної академії прокуратури України Тренінгового центру прокурорів України. Кабінет Міністрів України 3 березня 2020 року постановою №175 «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» постановив ліквідувати Національну академію прокуратури України, а на її базі створити Тренінговий центр прокурорів України.

Позивач вважав, що не зважаючи на неправове, хибне і безпідставне використання Кабінетом Міністрів України слова «ліквідація», де-юре і де-факто відбулася реорганізація Національної академії прокуратури України. Генеральним прокурором 5 березня 2020 року видано наказ № 130 «Деякі питання утворення Тренінгового центру прокурорів України», щодо утворення Тренінгового центру прокурорів України на базі Національної академії прокуратури України, що ліквідується, та затвердження Статуту Тренінгового центру прокурорів України. Водночас, виходячи із внесених до закону України «Про прокуратуру» змін, відбулося правонаступництво, передача завдань та функцій Національної академії прокуратури України до Тренінгового центру прокурорів України разом з майном Академії. Тренінговий центр прокурорів України, будучи створеним на базі Національної академії прокуратури і призначений для продовження виконання того самого завдання, що і раніше, а саме підвищення кваліфікації прокурорів, фактично і практично є правонаступником Академії. Це в свою чергу свідчить про те, що відбулася не ліквідація установи, а її реорганізація.

Позивач зазначав, що у період дії на території України карантину 6 квітня 2020 року головою ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України його попереджено про майбутнє звільнення з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки Національної академії прокуратури України без пропозиції перепризначення на відповідну посаду працівника одного із структурних підрозділів Тренінгового центру прокурорів України при офісі Генерального прокурора, який створено на базі Національної академії прокуратури України. 2 червня 2020 року наказом №220 к Національної академії прокуратури України з 17 червня 2020 року його звільнено з посади старшого викладача у зв`язку з ліквідацією Національної академії прокуратури України без зазначення вакантних посад у структурних підрозділах новоствореного Тренінгового центру прокурорів України та пропозиції перепризначення на відповідну посаду працівника одного із структурних підрозділів Тренінгового центру прокурорів України.

Позивач посилався на те, що 8 червня 2020 року подав рекомендованим листом заяву до Тренінгового центру прокурорів України щодо перепризначення його на відповідну посаду працівника одного із структурних підрозділів Тренінгового центру, однак 30 червня 2020 року отримав листа про відмову в перепризначенні його на одну із відповідних посад Тренінгового центру прокурорів України та вказівкою на те, що Тренінговий центр є новоствореною юридичною особою та не є суб`єктом проведення заходів з ліквідації Національної академії прокуратури України.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього народився син, а дружина з 9 липня 2020 року перебуває у декретній відпустці. Тобто за наявності малолітньої дитини у сім`ї немає інших працівників з самостійним заробітком крім нього. Вищезазначені обставини ставлять його та членів його сім`ї у скрутне становище та порушують вимоги статті 42 Кодексу законів про працю України. Він має наукову ступінь саме з питань прокурорської діяльності, практичний досвід працівника прокуратури та практичний досвід роботи в організації і проведенні заходів щодо підвищення кваліфікації прокурорів, та високу кваліфікацію і продуктивність праці.

Позивач вважав, що 17 червня 2020 року його звільнено з грубим порушенням законодавства України про працю, оскільки звільнення було проведено без дотримання вимог трудового законодавства, а саме статті 40 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, справу направити за належною підсудністю за його зареєстрованим місцем проживання до Полтавського окружного адміністративного суду та стягнути з відповідачів судові витрати.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, які мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки судом не проаналізовані та не застосовані норми Закону України «Про прокуратуру», з яких випливає, що Тренінговий центр прокурорів України є трансформованою Національною академією прокуратури України, а відтак є її правонаступником. Суд обмежився виключно порівнянням навіть не підзаконних актів, а локальних актів - статутів Національної академії прокуратури України і Тренінгового центру прокурорів України. Аналізуючи завдання вказаних органів, суд послався на виокремлені положення статутів обох установ, але не навів ніяких результатів цього аналізу. Суд не врахував, що завдання у зазначених юридичних осіб за статутами однакові, лише різними словами викладені, а саме для обох установ притаманне: підготовка прокурорів і підвищення їх кваліфікації, міжнародне співробітництво, співпраця з органами прокуратури, іншими установами, організаціями з метою виконання поставлених завдань і законних функцій тощо.

Позивач вважає, що порівняння статутів доказує, що Тренінговий центр прокурорів України та Національна академія прокуратури України є тотожними установами, які здійснюють діяльність на одній і тій же майновій базі, виконують однакові функції та залучають для виконання завдань працівників з аналогічними вимогами до них.

Також позивач стверджує, що суд не взяв до уваги наказ Генерального прокурора № 50 б від 11 червня 2020 року «Про організацію приймання-передачі майна», яким все майно Національної академії прокуратури України передано до Тренінгового центру прокурорів України, що є ознакою майнового правонаступництва.

Позивач посилається на те, що судом першої інстанції взагалі не приділено увагу наявності у нього малолітньої дитини та перебування дружини на момент його звільнення у декретній відпустці, що підтверджувалося документами, які були у відповідачів у наявності на час його звільнення.

Крім того позивач зазначає, про безпідставне відхиленні судом або залишення без розгляду всіх його клопотань, які мали важливе значення для справи, зокрема про витребування доказів з Тренінгового центру, про розгляд справи у загальному порядку, про відвід судді.

Позивач вважає, що суд повинен був застосувати практику Верховного Суду України у справах про ліквідацію юридичної особи публічного права, згідно якої при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати реальність такої ліквідації.

На думку позивача залишилося поза увагою суду його заява про надання керівництвом Тренінгового центру пропозицій щодо працевлаштування у новоствореній установі лише обраним працівникам НАПУ, з незаконним наданням переваг, приховуючи вакансії, що є виявом дискримінації.

Посилаючись на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 4 червня 2021 року у справі № 640/15027/20 та на наявність у нього класного чину - молодшого радника юстиції, позивач вважав, що справа повинна бути передана на розгляд до окружного адміністративного суду за місцем його проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Тренінгового центру прокурорів України - адвокат Амірова Ю.В. просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на безпідставність доводів позивача, так як ОСОБА_1 не спростовує факт належного виконання щодо нього всіх заходів, встановлених процедурою звільнення у зв`язку з ліквідацією підприємства і передбачених ст. 111 Цивільного кодексу України, ст.ст. 40, 49-2 Кодексу законів про працю, cт. 22 Закону України «Про професійні спілки», ст.50 Закону України «Про зайнятість населення». Доводи про порушення його прав стосуються виключно незаконності прийнятого Кабінетом Міністрів України рішення про ліквідацію Національної академії прокуратури України і необхідності, на його думку, проведення реорганізації, яка в даному разі не відбулась.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Національної академії прокуратури України - адвокат Сабодаш Р.Б. просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на безпідставність доводів позивача, так як ОСОБА_1 помилково розуміє компетенцію Кабінету Міністрів України та Офісу Генерального прокурора у сфері управління об`єктами державної власності. Крім того, позивач не врахував, що передача державного майна від однієї державної установи до іншої державної установи не може свідчити про наявність ознак правонаступництва. Також позивач безпідставно дійшов висновку про те, що Тренінговий центр прокурорів України та Національна академія прокуратури України мають однакові основні функції і завдання, а позивач може виконувати ту саму роботу у новоствореній державній установі.

У відповідях на відзиви Тренінгового центру прокурорів України та Національної академії прокуратури України ОСОБА_1 стверджує, що відповідачі у відзиві не визнали, але і не спростували висунутих вимог, а своїми поясненнями фактично довели вчинення ними порушень.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.165, 237-238 т.2, с.с.13 т.3) тричі у судове засідання не з`явився, 6 вересня 2022 року направив на електронну адресу Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність (с.с.14-15, т.3).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Тренінгового центру прокурорів України - Амбарцумян К.М., представника Національної академії прокуратури України - адвоката Сабодаша Р.Б., представника офісу Генерального прокурора - Вдовиченка Т.В., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 31 грудня 2013 року позивач працював у Національній академії прокуратури України на різних посадах, з 11 лютого 2019 року - на посаді старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки.

7 квітня 2020 року позивачу вручено попередження від 6 квітня 2020 року про звільнення з 17 червня 2020 року у зв`язку із ліквідацією Національної академії прокуратури України.

Наказом голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України № 250-к від 2 червня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади старшого викладача відділу підготовки прокурорів з процесуального керівництва та криміналістичного забезпечення досудового розслідування інституту спеціальної підготовки, 17 червня 2020 року (у зв`язку із ліквідацією Національної академії прокуратури України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Національною академією прокуратури України в особі ліквідаційної комісії було

дотримано передбачену законом процедуру звільнення позивача з роботи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Статтею 59 ГК України передбачено, що припинення діяльності суб`єкта господарювання здійснюється шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації - за рішенням власника (власників) чи уповноважених ним органів, за рішенням інших осіб - засновників суб`єкта господарювання чи їх правонаступників, а у випадках, передбачених законами, - за рішенням суду.

Згідно з частиною третьою статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Юридична особа ліквідується, зокрема, за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами (частина перша статті 110 ЦК України); дані про рішення щодо припинення юридичної особи

належать до відомостей, які вносяться до Єдиного державного реєстру на підставі відповідних заяв (пункт 27 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується.

З наданих суду документів встановлено, що Національна академія прокуратури України була утворена Кабінетом Міністрів України 25 жовтня 2002 року, як вищий навчальний заклад. Будучи державною установою зі спеціальним статусом, поєднувала у собі статус установи, яка власними силами (із використанням працівників академії) здійснювала спеціальну підготовку прокурорів та установи, що здійснювала наукову діяльність і до 2019 року була також вищим навчальним закладом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2020 року № 175 «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» прийнято рішення про ліквідацію Національної академії прокуратури України. Визначено, що заходи з ліквідації академії здійснюються Офісом Генерального прокурора.

На виконання зазначеної постанови Кабінету Міністрів України 05 березня Генеральний прокурор видав наказ № 129 «Про ліквідацію Національної академії прокуратури України», яким вирішено припинити зазначену установу шляхом її ліквідації та утворено комісію з ліквідації, до якої передано повноваження щодо управління справами.

05 березня 2020 року Генеральним прокурором прийнято наказ №130 «Деякі питання утворення Тренінгового центру прокурорів України», яким утворено Тренінговий центр на базі Національної академії прокуратури, що ліквідується.

Крім того наказом Генерального прокурора від 05 березня 2020 року №131 «Про закріплення державного майна за Тренінговим центром прокурорів України» закріплено за Тренінговим центром на праві оперативного управління державне майно Національної академії прокуратури, що ліквідується.

З наданих суду документів встановлено, що з 12 березня 2020 року розпочалася процедура припинення Національної академії прокуратури України, про що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься відповідний запис. Дані про юридичних осіб - правонаступників Національної академії прокуратури України відсутні.

Також з наданих документів встановлено, що створений Тренінговий центр прокурорів України є новоствореною юридичною особою, дата внесення запису в Єдиний державний реєстр про проведення державної реєстрації юридичної особи - Тренінгового центру прокурорів України 10 березня 2020 року. Даних про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа, немає.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги, що Тренінговий центр прокурорів України є трансформованою Національною Академією прокуратури України, так як завдання вказаних юридичних осіб за статутами є однаковими, оскільки ними здійснюється підготовка прокурорів і підвищення їх кваліфікації, співпрацю з органами прокуратури, іншими установами, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до пункту 1.11 Статуту Національної академії прокуратури України, який затверджений рішенням Ради прокурорів України від 01 листопада 2017 року №19, визначено, що до основних завдань Національної академії прокуратури України було віднесено: здійснення спеціальної підготовки кандидатів на посаду прокурора з метою отримання та удосконалення ними знань та навичок практичної діяльності на посаді прокурора, складання процесуальних документів, вивчення прокурорської етики та

засвоєння правил особистої безпеки прокурора; підвищення кваліфікації працівників прокуратури, у тому числі військових прокурорів; організація та проведення наукових досліджень у галузі права з метою впровадження результатів наукової роботи та їх подальшого використання у прокурорській діяльності; взаємодія з державними органами, навчальними та науковими установами, у тому числі міжнародними для організації науково-методичного забезпечення прокурорської діяльності та діяльності державних службовців прокуратури; сприяння у діяльності органів прокурорського самоврядування та кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Основним видом діяльності Академії є вища освіта (КВЕД 85.42-основний), що підтверджується даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Разом з цим, відповідно до Статуту Тренінгового центру прокурорів України, затвердженого наказом Генерального прокурора №243 від 29 травня 2020 року, ця державна установа здійснює: підвищення кваліфікації прокурорів; підготовку осіб, які успішно пройшли процедуру добору на посаду прокурора, спеціальну підготовку кандидатів на посаду прокурора, відповідно до Закону; підвищення кваліфікації державних службовців, у тому числі органів прокуратури, з метою розвитку професійної компетентності, а також працівників інших органів правопорядку, державних органів, установ, організації? незалежно від форми власності; добір та навчання тренерів; координацію діяльності регіональних відділень; міжнародне співробітництво.

Відповідно до пункту 14 Статуту Тренінгового центру прокурорів України до тренерської діяльності залучаються прокурори, а також викладачі закладів вищої освіти, науковці, експерти та зовнішні тренери на підставі та умовах, визначених законодавством. Залучення фахівців до тренерської діяльності здійснюється на підставі договорів цивільно-правового характеру, з оплатою у розмірах, встановлених постановами Кабінету Міністрів України № 329 від 28 березня 2011 року та №1307 від 23 грудня 2020 року.

Отже, на Тренінговий центр прокурорів України покладено інші функції і завдання ніж ті, що були покладені на Національну академію прокуратури України, зокрема Тренінговий центр прокурорів України не є державною установою зі спеціальним статусом і не є вищим навчальним закладом, у штаті цієї установи відсутні науково-педагогічні працівники.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що відбулася ліквідація Національної академії прокуратури України, наявність правонаступництва після ліквідації Національної академії прокуратури України не встановлена, Тренінговий центр прокурорів України є новоствореною юридичною особою.

Указаний підхід щодо кваліфікації припинення Національної академії прокуратури України, вирішення питання щодо правонаступництва вказаної юридичної особи Тренінговим центром прокурорів України, зокрема у правовідносинах з колишніми працівниками Академії, є усталеним у практиці Верховного Суду (постанови від 04 жовтня 2021 року у справі № 761/22112/20, від 19 жовтня 2021 року у справі № 752/13686/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 761/22290/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 754/9036/20, від 23 червня 2022 року у справі № 753/11490/20, від 13 липня 2022 року у справі № 361/5434/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 638/9657/20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Створення Тренінгового центру прокурорів України на базі Національної академії прокуратури України у вказаних вище справах Верховний Суд визнав недостатнім аргументом на користь правонаступництва.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що питання законності постанови Кабінету

Міністрів України № 175 від 3 березня 2020 року, якою було ліквідовано Національну академію прокуратури України, а також наказів Генерального прокурора № 123, 130, 131 від 05 березня 2020 року, якими було передбачено процедуру ліквідації академії, створення Тренінгового центру прокурорів України та закріплення за останнім державного майна, вирішувалася судами адміністративної юрисдикції.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року у справі № 640/7234/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року, відмовлено у задоволенні позову про визнання протиправними та скасування наказів Генерального прокурора від 05 березня 2020 року «Про ліквідацію Національної академії прокуратури України» № 123, «Про деякі питання утворення Тренінгового центру прокурорів України» № 130, «Про закріплення державного майна за Тренінговим центром прокурорів» № 131.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року у справі № 640/7228/20 про визнання протиправною та скасування постанови Кабінету Міністрів України № 175 від 03 березня 2020 року «Деякі питання реалізації законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року, закрито провадження у справі.

Враховуючи викладене, на час розгляду даного позову прийняті органами державної влади акти щодо ліквідації Національної академії прокуратури України та утворення Тренінгового центру прокурорів України є чинними, протиправними в судовому порядку не визнавались та не скасовувались.

З наданих суду документів вбачається, що про наступне звільнення позивач був попереджений за два місяці до звільнення відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП України у зв`язку із ліквідацією Національної академії прокуратури України, що не передбачає обов`язку роботодавця здійснювати заходи для працевлаштування позивача, оскільки відомості про звільнення працівників Національної академії прокуратури України були подані до Державної служби зайнятості, яка і повинна здійснювати заходи для їх працевлаштування.

Також безпідставними є доводи апеляційної про обов`язок відповідачів запропоновувати позивачу рівнозначну посаду у Тренінговому центрі прокурорів України, оскільки вони не ґрунтуються на нормах матеріального права, і як вже зазначалося вище, Тренінговий центр прокурорів України є новоствореною юридичною особою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України було здійснено з дотриманням вимог законодавства України про працю та без порушення права позивача на повагу до приватного життя.

Посилання у апеляційній скарзі на не врахування судом того, що на його утриманні перебуває малолітня дитина та дружина, яка на момент його звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у зв`язку із ліквідацією Національної академії прокуратури України скороченню та звільненню підлягають всі працівники цієї установи, і наявність у працівника на утриманні малолітньої дитини та дружини не має правового значення при вирішенні питання про звільнення працівника.

Доводи позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив його клопотання про витребування доказів у Тренінгового центру та про розгляд справи у загальному порядку, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як документи, які позивач просив витребувати, не є доказами у підтвердження заявлених ним позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Даний позов подано позивачем на захист своїх трудових прав, спір виник з трудових правовідносин, а відтак суд першої інстанції правомірно в ухвалі про відкриття провадження від 17 вересня 2020 року визначив, що розгляд даного позову підлягає у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Клопотання позивача та його представник про розгляд даної справи у порядку загального позовного провадження належним чином обґрунтовано не було, а відтак суд правомірно відмовив у його задоволенні.

Також колегія суддів не погоджується з твердження позивача про безпідставне залишення судом без розгляду заяви його представника про відвід судді, оскільки вказаний відвід був заявлений у судовому засідання 28 вересня 2021 року з порушенням строків, визначених у статті 39 ЦПК України.

При цьому доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування підстав заявленого судді першої інстанції відводу, а відтак колегія суддів не має правових підстав для визнання його обґрунтованим.

Посилання в апеляційної скарги на прояви дискримінації у зв`язку із наданням керівництвом Тренінгового центру пропозицій щодо працевлаштування у новоствореній установі обраним працівникам Академії, з незаконним надання переваг та приховуванням вакансій, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки право керівництва Тренінгового центру, яке не є правонаступником Національної академії прокуратури України, пропонувати колишнім працівникам Академії роботу у цій установі, не може бути предметом оцінки судом при розгляді даної справи, оскільки Тренінговий центр не має обов`язку працевлаштовувати колишніх працівників Академії та пропонувати їм посади у центрі.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції повинен був застосувати практику Верховного Суду України у справах про ліквідацію юридичної особи публічного права, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Національна академія прокуратури України не є державним органом і суб`єктом владних повноважень. Також під час судового розгляду було встановлено, що має місце саме правомірна ліквідація Національної академії прокуратури України, а не її перетворення у Тренінговий центр прокурорів України, на який покладено інші функції та завдання.

Твердження у апеляційній скарзі про не врахування судом висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 4 червня 2021 року у справі № 640/15027/20 та наявність у нього класного чину - молодшого радника юстиції, що на думку позивача, є підставою для передачі даної справи на розгляд до суду адміністративної юрисдикції за місцем його проживання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з постанови від 4 червня 2021 року у справі № 640/15027/20 вбачається, що спір не вирішено по суті, оскільки справу направлено для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 не зазначав, що він має класний чин молодшого радника юстиції і даний спір пов`язаний з проходженням ним публічної служби. У підтвердження вказаних обставин позивачем суду першої інстанції не були надані належні докази.

Перевіряючи вказані доводи, колегія суддів встановила, що класний чин молодшого радника юстиції ОСОБА_1 був присвоєний як аспіранту Національної академії прокуратури України наказом Генерального прокурора України від 24 грудня 2013 року.

Згідно довідки голови ліквідаційної комісії Національної академії прокуратури України від 10 червня 2022 року до 19 липня 2016 року на ОСОБА_1 поширювалися положення Закону України «Про прокуратуру». Однак, у зв`язку із зміною законодавства та змінами в організації виробництва і праці працівників Академії з 20 липня 2016 року на позивача не поширювалися положення Закону України «Про прокуратуру» і доплати за

класний чин він не отримував.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно даних трудової книжки ОСОБА_1 працював на посаді викладача, не мав статусу прокурора і його посада не відносилася до посад державної служби.

Також матеріали справи не містять даних, що прийняття позивача на роботу, його діяльність та звільнення відбувалося відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру».

Отже, правовідносини між Національної академією прокуратури України та позивачем були трудовими та регулювалися трудовим законодавством, і не є публічною службою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи для розгляду до адміністративного суду за місцем проживання позивача, не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк