Справа № 345/5551/21
Провадження № 22-ц/4808/623/22
Провадження № 22-ц/4808/622/22
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Максимів Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 16 лютого 2022 року та додаткове рішення Калуського міськрайонного суду від 15 березня 2022 року, ухвалені суддею Онушканичем В.В. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив :

У грудні 2021 року ТОВ «ФК «Поліс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 1 812,35 доларів США, що складається з трьох відсотків річних, нарахованих на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями згідно кредитного договору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18.07.2008 між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого став ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 16.165/08-СК, за умовами якого позичальник отримав 18 000,00 доларів США кредиту на строк до 19 липня 2011 року під 19 процентів річних. Виконання кредитного зобов`язання було забезпечено порукою ПП «Погляд». Оскільки зобов`язання відповідач вчасно не виконав, банк звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 29 вересня 2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ПП «Погляд» на користь ПАТ «ВТБ Банк» 20 679,34 доларів США, що станом на 13 травня 2009 року еквівалентні 158 310,69 грн заборгованості за кредитним договором.

Згідно договору про відступлення прав вимоги від 18.11.2015 та додаткової угоди №4 від 26.02.2016 ТОВ «ФК «Поліс» стало новим кредитором та отримало всі права та обов`язки попереднього кредитора згідно кредитного договору.

Оскільки позичальник не припинив зобов`язання шляхом його виконання у відповідності до кредитного договору, судового рішення або закону, воно є чинним на час подання позову. Отже у позичальника існує прострочена заборгованість, на яку кредитор має право нарахувати 3% річних згідно частини 2 статті 625 ЦК України. При цьому позивач зазначив, що невиконання відповідачем грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

За наведених обставин просив позов задовольнити.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 16 лютого 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Поліс» 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 03.12.2018 по 03.12.2021 в розмірі 1812,35 доларів США, а також 2 270,00 грн сплаченого судового збору.

18 лютого 2022 року представник ТОВ «ФК «Поліс» - адвокат Гамей В.В. подав заяву про ухвалення додаткового рішення в справі. Обгрунтовував її тим, що судом не вирішено питання про стягнення витрат на правничу допомогу, орієнтований розмір якої позивач визначив в позовній заяві. Тому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства 14 000,00 грн судових витрат.

Додатковим рішенням Калуського міськрайонного суду від 15 березня 2022 року з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Поліс» стягнуто 5 000,00 грн за надання правничої допомоги.

Не погодившись з судовими рішеннями з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 адвокат Долинка О.А. подав апеляційну скаргу.

На його думку, між сторонами існує натуральне зобов`язання, яке не може бути захищене в судовому чи примусовому порядку, у зв`язку з чим позивач позбавлений права нараховувати 3% річних і відповідно позов не підлягає до задоволення. Так, рішенням Калуського міськрайонного суду від 29 вересня 2009 року з ОСОБА_1 стягнута заборгованість за кредитним договором. Рішення суду перебувало на примусовому виконанні у органах державної виконавчої служби. Постановою державного виконавця від 30.04.2014 виконавчий лист повернуто стягувачу. В подальшому виконавчий лист до виконання не пред`являвся, при цьому строк його пред`явлення до виконання сплив 18 листопада 2015 року. Із заявою про видачу дубліката виконавчого листа чи поновлення строку для його пред`явлення до виконання кредитор не звертався. Тому, апелянт вважає, що з моменту спливу строку для пред`явлення до примусового виконання рішення Калуського міськрайонного суду від 29 вересня 2009 року зобов`язання відповідача перед позивачем набуло форми натурального. Відтак, необгрунтованим вважав стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому просив відмовити в задоволенні позову.

Оскільки відповідач вважає рішення Калуського міськрайонного суду від 16 лютого 2022 року таким, що підлягає скасуванню, то і додаткове рішення від 18 лютого 2022 року, на його думку, також належить скасувати.

Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористались.

В судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, не з`явились.

Натомість представником апелянта Долинкою О.А. подане клопотання про відкладення розгляду справи, обгрунтоване тим, що він перебуватиме в Калуському міськрайонному суді на розгляді іншої цивільної справи. При цьому на підтвердження цих обставин ним додано роздруківку з місцевого суду про дату та час розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи немає, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторони або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Зміст наведеної правової норми дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції повинен відкласти розгляд справи у випадку неявки в судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або ж у зв`язку з клопотанням учасника справи про відкладення розгляду справи, якщо суд визнав повідомлені ним причини неявки поважними.

Водночас оцінка причин неявки сторони у справі є виключним повноваженням суду, який розглядає це питання, та на власний розсуд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, вирішує про наявність чи відсутність підстав для його задоволення, враховуючи конкретні обставини справи.

Отже, суд апеляційної інстанції не має імперативного обов`язку відкласти розгляд справи з підстав того, що учасником справи заявлено клопотання про відкладення розгляду справи, якщо суд визнав повідомлені ним причини неявки неповажними.

Колегія суддів враховує, що адвокатом Долинкою О.А. до клопотання про відкладення розгляду справи не додано докази на підтвердження поважності зазначених ним підстав неможливості явки в судове засідання апеляційного суду, зокрема докази представництва інтересів сторони в названій справі, яка розглядається Калуським міськрайонним судом.

При цьому, в матеріалах справи достатньо доказів для проведення апеляційного розгляду справи, в той час як судом апеляційної інстанції участь сторін обов`язковою не визнавалася.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що розгляд справи за відсутності представників сторін, які диспозитивно розпоряджаються своїми процесуальними правами, не призводить до порушення їх права на справедливий суд.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволення з таких підстав.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановлене судом рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд вважав, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2009 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором №16.165/08-СК не припинилося та триває до моменту фактичного виконання. Отже, позивач, до якого на підставі Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 року перейшло право вимоги за кредитним договором, має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, які обмежуться останніми 3 роками, що передували дню звернення з позовом до суду.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 03.12.2018 року по 03.12.2021 року в розмірі 1812,35 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Покликання відповідача на наявність підстав для відмови в задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності, суд вважав безпідставними, оскільки невиконання відповідачем зобов`язання за кредитним договором є триваючим правопорушенням.

З вказаними висновками суду погоджується також колегія суддів.

Встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 18 липня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №16.165/08-СК, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 18 000,00 доларів США на строк до 17 липня 2011 року під 19 % річних (а.с. 7-9). Виконання зобов`язань позичальника за даним кредитним договором забеспечувалось договором поруки №16.165/08-ДП від 18 липня 2008 року укладеного з ПП «Погляд».

В зв`язку з неналежним виконанням умов договору ВАТ «ВТБ Банк» в 2009 році звернулось з позовом до суду про стягнення заборгованості в розмір 20 679,34 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13 травня 2009 року складало 158 310,69 грн, з яких: 17 500,00 доларів США - кредитна заборгованість, 618,83 доларів США - заборгованість за процентами, 560,51 доларів США - пеня за прострочення сплати.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 29 вересня 2009 року позов задоволено. Стягнуто солідарно ОСОБА_1 та ПП «Погляд» 20 679 доларів США 34 центи, що в еквіваленті станом на 13 травня 2009 року становить 158 310,69 грн заборгованості за кредитним договором, 1583,11 грн державного мита та 250,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

29 вересня 2009 року було видано виконавчий лист №2-1406 та звернуто його до примусового виконання Калуського МРВ ДВС ГТУЮ. Згідно постанови від 30.04.2014 року Головного державного виконавця Бодлака Б.З. виконавче провадження №16227647 закінчено на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з відсутністю у боржника майна (а.с. 47-49).

18.11.2015 року між ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ, за умовами якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитним договорами та договорами забезпечення до них (а.с.10-13).

Звертаючись до суду з цим позовом та обгрунтовуючи свої вимоги, ТОВ «ФК Поліс» вказував, що відповідач не виконав рішення суду від 29 вересня 2009 року та має місце заборгованість в розмірі 20 679,34 доларів США. Тому вважав, що вправі відповідно до положень статті 625 ЦК України вимати сплати 3 відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1812,35 доларів США, розрахованих в межах строку позовної давності з 03.12.2018 до 03.12.2021.

В заперечення таких вимог ОСОБА_1 покликався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, перебіг якого належить відраховувати з часу спливу строку пред`явлення виконавчого листа до виконання після його повернення стягувачу, тобто з 30.05.2015.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2009 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу.

У відзиві на позов відповідач заявив про застосування позовної давності до вимог позивача.

Загальна позовна давність згідно із статтею 257 ЦК встановлюється тривалістю у три роки.

В силу статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

При вирішенні даного спору судом вірно застосовано висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц, відповідно до якого невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З огляду на це посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду є необгрунтованим.

Також покликання представника відповідача, що зобов`язання між сторонами має натуральний характер і кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних, суд першої інстанції обгрунтовано вважав безпідставними.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (Постанова Обєднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.03.2019 по справі № 757/44680/15-ц).

Оскільки основна вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором вже захищена судом у рішенні суду від 29.09.2009 року, між сторонами не існувало натурального зобов`язання.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов вірного висновку про його обґрунтованість та арифметичну правильність, а отже про доведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_2 на додаткове рішення слід зазначити таке.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом першої інстанції встановлено, що представник позивача адвокат Гамей В.В. надавав правничу допомогу ТОВ «ФК Поліс» на підставі договору про надання правничої допомоги від 28.01.2021 та додаткової угоди №02/12/2021 року від 02.12.2021. Пунктом 1.6. додаткової угоди визначені правничі послуги та їх грошова вартість у розмірі 14 000,00 грн, які клієнт зобов`язується сплати адвокату протягом 10 робочих днів з моменту виготовлення повного тексту рішення у справі.

Врахувавши докази на підтвердження надання правничої допомоги, складність справи та виконаних адвокатом робіт, ціну позову, реального часу, необхідного для виконання таких послуг, суд першої інстанції прийшов обгрунтованого висновку про зменшення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до 5 000,00 грн.

Визначена судом сума є співмірною з наданими стороні справи послугами, що відповідає принципу розподілу судових витрат.

Підстав, які б давали право суду апеляційної інстанції для зміни чи скасування додаткового рішення апеляційна скарга не містить.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення та додаткове рішення - без змін.

Враховуючи, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа віднесена законом до малозначних, рішення в ній не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків,встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Калуського міськрайонного суду від 16 лютого 2022 року та додаткове рішення Калуського міськрайонного суду від 15 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 12 травня 2022 року.