ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4342/22 Справа № 207/5425/21 Суддя у 1-й інстанції - Бистрова Л. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 березня 2022 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант, ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та матеріального збитку,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант (далі ТДВ СК Альфа-Гарант), ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та матеріального збитку.

Позовна заява мотивована тим, що 04 серпня 2021 року на автодорозі Василівка-Кам`янське поблизу села Дашківка сталась дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю автомобіля марки «Шевроле», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Рено Меган», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Внаслідок вказаної ДТП ОСОБА_1 , як власнику пошкодженого автомобіля марки «Рено Меган», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була спричинена матеріальна шкода.

З місця пригоди водіями були сповіщені відповідні компетентні органи (поліція) про настання ДТП, що підтверджується відповіддю Полтавського районного управління поліції ВП № 2 на адвокатський запит від 10 листопада 2021 року.

Разом з тим, оскільки учасники події дійшли згоди щодо обставин, причин, та умов скоєння ДТП, а також вини водія ОСОБА_2 в спричиненні збитку, який у своїх письмових поясненнях визнав, що відволікся від керування внаслідок чого здійснив зіткнення із автомобілем ОСОБА_1 , то за рекомендацією поліцейських, учасниками події на підставі частини другої статті 32 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів було використано право складання спільного повідомлення (європротоколу) про ДТП без виклику співробітників поліції, яке в подальшому було надано до страхової компанії.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Шевроле», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ТДВ СК Альфа-Гарант згідно полісу № АК/7514476 від 15 травня 2021 року (чинним на момент ДТП).

10 серпня 2021 року ОСОБА_1 до ТДВ СК Альфа-Гарант була подана заява про виплату страхового вішкодування та надані всі необхідні документи для прийняття відповідного рішення, а також наданий для огляду представнику страхової компанії пошкоджений транспортний засіб.

Проте, листом від 28 жовтня 2021 року страхова компанія відмовила ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування з підстав того, що потерпілим та страхувальником порушені умови статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Оскільки відмова у виплаті страхового відшкодування, яка оформлена листом від 28 жовтня 2021 року, не містить жодних вмотивованих посилань на те, які саме обов`язки з боку учасників пригоди не були виконані, і які обставини ДТП у зв`язку із такими діями не зміг з`ясувати страховик, то позивач вважав таке рішення страхової компанії невмотивованим, безпідставним та незаконним.

Вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля марки «Рено Меган», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 160 993,61 грн., що підтверджується звітом про оцінку вартості матеріального збитку № 40-11.21 від 22 листопада 2021 року.

Розпорядженням Держкомфінпослуг № 698 від 17 листопада 2011 року «Про затвердження максимальних розмірів страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників Державтоінспекції МВС України», встановлений максимальний ліміт виплати страхового відшкодування при використанні європротоколу в розмірі 50 000,00 грн.

Також, позивач посилався, що на підставі пункту 36.6 статті 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Умовами страхового полісу цивільно-правової відповідальності № АК/7514476 від 15 травня 2021 року встановлена франшиза в розмірі 2 000,00 грн., на яку зменшується виплачене страхове відшкодування за фактом вказаного ДТП, та яку має сплатити відповідач на користь позивача як винна у спричиненні збитків особа.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: стягнути з відповідача ТДВ СК Альфа-Гарант на його користь невиплачене страхове відшкодування в розмірі 48 000,00 грн., а з відповідача ОСОБА_2 на його користь франшизу в розмірі 2 000,00 грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 березня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ТДВ СК Альфа-Гарант на користь ОСОБА_1 невиплачене страхове відшкодування в розмірі 48 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 франшизу в розмірі 2 000,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ТДВ СК Альфа-Гарант, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог до ТДВ СК Альфа-Гарант в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача ТДВ СК Альфа-Гарант без задоволення.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ураховуючи, що рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 березня 2022 року в іншій частині щодо вирішення позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 04 серпня 2021 року на автодорозі Василівка-Кам`янське поблизу села Дашківка сталась дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю автомобіля марки «Шевроле», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Рено Меган», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Внаслідок вказаної ДТП ОСОБА_1 , як власнику пошкодженого автомобіля марки «Рено Меган», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була спричинена матеріальна шкода.

Згідно відповіді Полтавського районного управління поліції ВП № 2 на адвокатський запит від 10 листопада 2021 року водіями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були сповіщені відповідні компетентні органи (поліція) про настання ДТП. В подальшому водіями було спільно складено повідомлення про ДТП, в якому винним себе визнав водій транспортного засобу марки «Шевроле», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 .

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Шевроле», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ТДВ СК Альфа-Гарант згідно полісу № АК/7514476 від 15 травня 2021 року (чинним на момент ДТП).

05.08.2021 року позивачем ОСОБА_1 було повідомлено письмовою заявою ТДВ СК Альфа-Гарант про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 04 серпня 2021 року та надано Європротокол від 04.08.2021 року складений водіями (а.с.44).

Згідно звіту № 40-11.21 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 22 листопада 2021 року, вартість (розмір) збитків, заподіяних власнику транспортного засобу марки «Рено Меган», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження, за станом на дату оцінки, становить 160 993,61 грн. (включаючи ПДВ на запасні частини).

10 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ТДВ СК Альфа-Гарант з повідомленнями про дорожньо-транспортну пригоду, що мала місце 04 серпня 2021 року за участю транспортних засобів марки «Шевроле», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та марки «Рено Меган», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

28 жовтня 2021 року листом № 12/4420 ТДВ СК Альфа-Гарант було відмовлено ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи з статті 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі та статті 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про те, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, позивач довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини, що склалися між сторонами у зв`язку з виплатою страхового відшкодування за полісом № АК/7514476 від 15 травня 2021 року врегульовані нормами Закону України № 1961-IV Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі Закон № 1961-IV) та Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Статтею 1 Закону України Про страхування передбачено, що страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України Про страхування. До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У пункті 1 частини першої статті 1188 ЦК України вказано, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Встановивши зазначені обставини, а також враховуючи те, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована ТДВ СК Альфа-Гарант згідно полісу № АК/7514476 від 15 травня 2021 року, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що обов`язок відшкодувати завдану позивачу матеріальну шкоду в розмірі оціненої шкоди та в межах ліміту страхування покладається саме на страховика ТДВ СК Альфа-Гарант.

Згідно з пунктами 36.1, 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Вирішуючи питання щодо достатності матеріалів і документів для ухвалення відповідного судового рішення, колегія суддів враховує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у визначених процесуальним законодавством випадках.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.

Приписами частини першої статті 106 ЦПК України визначено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Встановлено, що 10 серпня 2021 року ОСОБА_1 до ТДВ СК Альфа-Гарант була подана заява про виплату страхового відшкодування та надані всі необхідні документи для прийняття відповідного рішення, а також наданий для огляду представнику страхової компанії пошкоджений транспортний засіб марки «Рено Меган», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

З матеріалів справи убачається, що ТДВ СК Альфа-Гарант та ОСОБА_2 не надали суду жодних доказів на спростування наданого позивачем звіту № 40-11.21 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 22 листопада 2021 року, лише страхова компанія надала висновок експерта № 2021-1609 від 21 жовтня 2021 року, який судом не приймається до уваги, оскільки сторона відповідача, не реалізували свого права на подання до суду клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи та не довела, що позивачем та другим учасником ДТП було подано не вірні відомості про обставини події, які не відповідають характеру пошкоджень отриманих транспортними засобами під час ДТП відповідно до статті 37 Закону № 1961-IV.

Оскільки виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність при пошкодженні транспортного засобу в ДТП, покладено на страховика в межах суми страхування, встановленої договором обов`язкового страхування, а згідно Розпорядження Держкомфінпослуг № 698 від 17 листопада 2011 року «Про затвердження мінімальних розмірів страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників Державтоінспеції МВС України», встановлений максимальний ліміт виплати страхового відшкодування при використанні європротоколу в розмірі 50 000,00 грн., суд першої інстанції правильно встановив, що сума страхового відшкодування, яка може бути сплачена ТДВ СК Альфа-Гарант на користь позивача, не може перевищувати вказані 50 000,00 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ СК Альфа-Гарант та стягнув з ТДВ СК Альфа-Гарант на користь ОСОБА_1 невиплачене страхове відшкодування в розмірі 48 000,00 грн., зменшивши встановлений ліміт виплати страхового відшкодування у 50 000 грн. на розмір франшизи, який визначено полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/7514476 від 14.05.2021 року у розмірі 2000 грн. (а.с.43).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону прийняв звіт про оцінку вартості матеріальних збитків, завданого власнику колісного транспортного засобу № 40-11.21 від 22 листопада 2021 року і послався на нього в оскарженому рішенні, як на належний доказ, колегія суддів ставиться критично, оскільки, якщо апелянт не згоден із звітом № 40-11.21 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 22 листопада 2021 року, то він мав право на заявлення в суді першої інстанції відповідного клопотання про призначення судової експертизи для встановлення розміру спричиненої матеріальної шкоди. Проте, відповідач не скористався своїм право і клопотання про призначення судом відповідної судової експертизи заявлено не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги висновок судового експерта Автономова М.В. № 2021/1609 від 21 вересня 2021 року, яким встановлено, що зіткнення автомобілів з технічної точки зору не могло відбутися на даній ділянці дороги, яка вказана учасниками ДТП, а комплекс заявлених пошкоджень автомобілів не міг утворитися в заявленому місці пригоди, яке зафіксоване на фото з місця пригоди та інших представлених на дослідження матеріалах за обставин, викладених в повідомленні особи, відповідальність якої застраховано, про дорожньо-транспортну пригоду за підписом ОСОБА_4 та повідомленні про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого за підписом ОСОБА_1 , а тому такий доказ є належним та допустимим, колегія суддів не приймає до уваги.

Пунктами 2, 3 частиною першою статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 3 Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні оцінка майна, майнових прав це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 12 Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна.

Приписами статті 5 Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні визначено, що суб`єктом оціночної діяльності є: суб`єкти господарювання зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі.

10 вересня 2003 року постановою Кабінету Міністрів України № 1440 затверджено Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», який є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах.

Пунктами 50-55 вказаного Національного стандарту № 1, зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна.

28 жовтня 2004 року постановою Кабінету Міністрів України № 1442 затверджено Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», який є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Приписами частини шостої статті 9 Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні визначено, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Таким чином, оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 та з урахуванням Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади.

Так, згідно з пунктом 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна (незважаючи на вибір оцінювачем методичного підходу його оцінки) передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки.

Відповідно до вимог пункту 51 Національного стандарту № 1, незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Разом із цим, вимогами пункту 56 Національного стандарту № 1 визначено, що звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість, а також додатки з копіями всіх вихідних даних, а також у разі потреби інші інформаційні джерела, які роз`яснюють і підтверджують припущення та розрахунки.

Отже, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 211/2171/15, від 01 жовтня 2020 року у справі № 2-2394/10, від 15 жовтня 2020 року у справі № 917/628/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 753/3055/18.

У свою чергу, у висновку судового експерта Автономова М.В. № 2021/1609 від 21 вересня 2021 року зазначено, що дослідження проведено за результатами аналізу представлених на дослідження даних, фотознімків та копій матеріалів (а.с.49), тобто без особистого огляду об`єкта дослідження, що є порушенням пункту 56 Національних стандартів № 1 та пунктів 1, 6 статті 9 Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні.

Оскільки, сам по собі звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором, а тому він не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17.

З огляду на викладене, суд критично ставиться до висновку судового експерта Автономова М.В. № 2021/1609 від 21 вересня 2021 року щодо визначення вартості матеріального збитку та вартості пошкодженого транспортного засобу, та не бере його до уваги, оскільки він складений з порушенням пункту 56 Національних стандартів № 1 та пунктів 1, 6 статті 9 Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до підпункту 37.1.3. пункту 37.1. статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зроблено висновок, що: «у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 вищезазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру».

Отже, аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Альфа-Гарант залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 березня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 28 липня 2022 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко