Провадження №22-ц/812/605/22
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 вересня 2022 року м. Миколаїв

справа № 468/1253/21-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С,,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про розірвання депозитного договору та про стягнення заборгованості за договором вкладу, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області, ухвалене 27 січня 2022 року під головуванням судді Муругова В.В., повний текст судового рішення складений 01 лютого 2022 року,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») про розірвання депозитного договору та про стягнення заборгованості за договором вкладу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 16 жовтня 2014 року між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № SAMDNWFD 501, з відкриттям рахунку № НОМЕР_1 , на суму 5000 грн. строком на 366 днів по 16 жовтня 2015 року включно.

Крім того до договору була підписана додаткова угода №8179024, згідно якої Банк збільшує процентну ставку по вкладу на 2%. Сума нарахованих процентів перераховуєтьсчя на бонусний рахунок «Бонус Плюс»

12 лютого 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про дострокове повернення суми банківського вкладу у зв`язку з потребою в коштах на лікування, однак відповідач відмовив позивачу у поверненні вкладу, мотивуючи це тим, що позивач має прострочену заборгованість за кредитним договором.

Позивач заперечує наявність в нього заборгованості за кредитним договором, оскільки він сплатив кошти, які були стягнуті з нього за постановою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №468/1095/15-ц на погашення заборгованості за даним кредитом і виконавче провадження про стягнення такої заборгованості було закінчено.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив розірвати депозитний договір та стягнути з відповідача на його користь 54 357 грн 53 коп., з яких: 5000 грн. основний борг за банківським вкладом станом на 16 жовтня 2014 року; 4277грн 78 коп. нараховані на вклад проценти за період з 16 жовтня 2014 року по 01 вересня 2021 року; 118 грн 96 коп. 3% річних за період з 01 березня 2021 року по 01 серпня 2021 року; 43 420грн 01 коп. пеня за період з 01 березня 2021 року по 01 серпня 2021 року; 371 грн 11 коп. втрати від інфляції; 769 грн 67 коп. списані кошти з нарахованих на банківський вклад процентів; 400 грн. витрати на оплату послуг відповідача з видачі виписок по рахункам.

24 січня 2022 року від відповідача надійшли письмові пояснення в яких він вказав, що оскільки позивач звернувся до банку 24 лютого 2021 року із заявою від 12 лютого 2021 року про розірвання депозитного договору, що передбачав п. 9 договору, то через два дні після цього з 26 лютого 2021 року вказаний договір вважається розірваним, натомість відповідно до ст. 653 ЦК України після розірвання договору зобов`язання сторін припиняються та відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 після розірвання депозитного договору на відносини його сторін положення ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються та передбачена даною нормою пеня не нараховується.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 27 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано договір №SAMDNWFD501 від 16 жовтня 2014 року «Вклад «Депозит Плюс на 12 місяців», укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ«ПРИВАТБАНК». Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 кошти за договором №SAMDNWFD501 від 16.10.2014 року «Вклад «Депозит Плюс на 12 місяців» в сумі 19 767 грн 85 коп. В задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів за вказаним договором у більшому розмірі відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь держави судовий збір в розмірі 992грн 40 коп.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені скасувати, в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, в іншій частині - залишити без змін, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апелянт зазначав, що суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України Про захист прав споживачів, між тим зі змісту позовної заяви, правовідносини які виникли між сторонами, випливають із депозитного договору та не є предметом регулювання Закону України Про захист прав споживачів, а врегульовані главою 71 Цивільного кодексу України та Законом Про банки та банківську діяльність. Спосіб визначення обсягу відповідальності банку за порушення зобов`язання у вигляді сплати пені в розмірі трьох відсотків від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі не лише не відповідає положенням ч.5 ст. 10 Закону Закону України Про захист прав споживачів, а й порушує засади справедливості, добросовісності, розумності та створює суттєві ризики стабільності функціонування банківської системи держави і можливості незаконного збагачення значної кількості осіб споживачів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначав про безпідставність доводів апелянта та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Сторони в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явились. Від представника відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК»- адвоката Шевченко А.О. -надійшо клопотання про розгляд справи без участі представника Банку. Від позивача ОСОБА_1 також надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Згідно з ч. 1-2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до ч.1, 5-6 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 16 жовтня 2014 року сторонами був укладений договір № SAMDNWFD501 "Вклад "Депозит Плюс на 12 місяців", за умовами якого позивачем внесено на рахунок №5721 грошові кошти в сумі 5000 грн. строком на 366 днів по 16 жовтня 2015 року включно. За користування вкладом відповідач зобов`язався нараховувати проценти в розмірі 21% річних, які підлягали нарахуванню на той же рахунок. Додатковою угодою від 16.10.2014 року передбачалось збільшення процентів за користування вкладом на 2% річних.

По закінченню строку вкладу договір передбачав неодноразове автоматичне продовження вкладу на той самий строк.

12 лютого 2021 року позивач склав заяву, адресовану відповідачу, в якій просив вирішити питання про дострокове повернення коштів вкладу, яка була отримана відповідачем 24 лютого 2021 року.

Проте кошти вкладу та нараховані на них проценти не були сплачені позивачу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання укладеного сторонами депозитного договору, стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу за цим договором в розмірі 5000 грн., нарахованих на вклад процентів за період з 16.10.2014 року по 01.09.2021 року в розмірі 4 277 грн 78 коп., 3% річних за період з 01.03.2021 року по 01.08.2021 року в розмірі 118,96 грн., втрат від інфляції в розмірі 371,11 грн., суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи судом депозитний договір не є розірваним, в порушення вищевикладених вимог закону та умов укладеного сторонами договору Банком було безпідставно відмовлено у задоволенні вимоги позивача про видачу суми вкладу та нарахованих процентів, що є підставою для стягнення цих сум, а також для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо необґрунтованості чи незаконності таких висновків суду першої інстанції, вимог про скасування рішення в частині розірвання депозитного договору та стягнення суми вкладу, нарахованих на вклад процентів, 3% річних та втрат від інфляції апелянт не заявляв, а тому відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України, рішення в цій частині апеляційним судом не переглядається.

З огляду на зміст апеляційної скарги предметом апеляційного перегляду є законність і обґрунтованість рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені за період з 01.03.2021 року по 01.08.2021 року, нарахованої на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Переглядаючи рішення в оскаржуваній частині колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені фактичні обставини справи на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовані норми матеріального права до спірних правовідносин, а саме положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, вирішуючи питання чи підлягає застосуванню до правовідносин з банківського вкладу, що є різновидом банківської фінансової послуги, Закон «Про захист прав споживачів» та що є вартістю фінансової послуги з розміщення коштів за договором банківського вкладу (депозиту) в розумінні частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 254 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц дійшла висновку, що за договором банківського вкладу (депозиту) банк надає вкладнику послугу, поняття якої трактується в розумінні Закону про фінансові послуги та Закону про захист прав споживачів, але не в розумінні ЦК України (пункт 56 постанови). Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг (пункт 59 постанови).

Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові зауважила, що договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику крім суми вкладу також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України). Обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів (пункти 60, 65 постанови)..

За такого Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону про захист прав споживачів базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів (пункт 67 постанови).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

З огляду на викладене колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що правовідносини сторін, що випливають із депозитного договору, врегульовані главою 71 ЦК України і Законом «Про банки та банківську діяльність» та не є предметом регулювання Закону «Про захист прав споживачів», а тому суд безпідставно застосував положення ч. 5 ст. 10 Закону.

Хоча суд першої інстанції не перевірив належним чином правильність розрахованого позивачем розміру пені, що була нарахована на загальну суму заборгованості за невиплаченим вкладом та нарахованими процентами, що не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, проте це не вплинуло на основной висновок суду про стягнення пені у зазначеному в рішенні розмірі.

Так, розмір пені, нарахованої відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону «Про захист прав споживачів» за період з 01 березня 2021 року по 01 серпня 2021 року (156 днів) складає 20 019 грн. 48 коп. (4 277грн. 78 коп. (розмір процентів на суму вкладу) х 3%) х 156).

Разом із тим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо можливості зменшення розміру пені до 10 000грн. відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України з огляду на розмір збитків позивача, спричинених неналежним виконанням зобов`язання відповідачем.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам у справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції.

За такого підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду на результати апеляційного перегляду справи, відсутні підстави для відшкодування судових витрат апелянту.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 27 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту в порядку і випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Коломієць

Судді: О.О. Данилова

І.В. Лівінський

Повний текст судового рішення складено 09 вересня 2022 року.