Справа № 490/1288/20
Провадження № 2/487/380/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Горохівського О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.05.2017 та 30.06.2071 у цивільній справі за №490/4123/16-ц, а саме відшкодування 4066,13 грн. судових витрат та 24698,35 грн. моральної шкоди.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначила, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.05.2017 справа №490/4123/16-ц частково задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором NKIPGK04040066 від 12.10.2007 у загальному розмірі 22145,75 доларів США, що еквівалентно 575568,04 грн., з яких 18201,61 доларів США заборгованість за кредитом, 2428,90 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1014,99 доларів США пені та відмовлено у задоволенні зустрічного позову про захист конституційних прав людини та громадянина про встановлення кредитного договору нікчемним. Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.06.2017 з позивача на користь держави стягнути 551,20 грн. за подачу позову немайнового характеру. Апеляційна скарга на вказані рішення суду була повернута позивачу, відповідно до ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 21.07.2017.

Постановою Верховного Суду від 03.04.2019 скасована ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 21.07.2017 та визнано незаконним вимоги судів першої та апеляційної інстанцій щодо сплати позивачем судового збору за подання позову пов`язаного з порушення прав як споживач кредитних послуг та звернення з апеляційною скаргою.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19.07.2019, апеляційною скаргу позивача задоволено частково, було змінено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.05.2017 справа №490/4123/16-ц та стягнуто з позивача заборгованості за кредитним договором NKIPGK04040066 від 12.10.2007 у загальному розмірі 12661,68 доларів США, що еквівалентно 329135,71 грн., з яких 11049,86 доларів США заборгованість за кредитом, 1276,83 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 334,99 доларів США пені та відмовлено у задоволенні зустрічного позову про захист конституційних прав людини та громадянина про встановлення кредитного договору нікчемним.

Вважає, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.05.2017 та від 30.06.2017 їй завдано матеріальну шкоду у розмірі 246983,53 грн.

Крім того, виходячи із суми стягнутої з нею заборгованості рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.05.2017, при подачі нею апеляційної скарги від 03.06.2017, було сплачено судовий збір у розмір 9496,87 грн., тобто нею було сплачено судовий збір на 4066,13 грн. більше, чим завдано матеріальну шкоду.

Посилаючись на ст. 1166 ч.1, 1176 ч. 7 ЦК України та ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просила стягнути на її користь з відповідача шкоду, завдану незаконним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.05.2017, а саме суму судових витрат у розмірі 4066,13 грн.

Крім того, незаконним рішенням суду були порушені її права, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі звернення до апеляційного та касаційного судів, що призвело до негативних наслідків морального характеру, посилаючись на п. 5 ст. 3 і ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просила стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 24698,35 грн.

Розпорядженням голови Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.04.2021 цивільну справу передано на розгляд Заводського районного суду м. Миколаєва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу передано на розгляд судді Афоніної С.М.

Ухвалою від 26.05.2021 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

22.07.2022 представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 посилаючись на те, що ст.. 1176 ЦК України не підлягає застосуванню в даній справі. А рішення і дії суду у питаннях здійснення правосуддя можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій до іншого суду. Подача позивачем апеляційної та касаційної скарг по справі є користування нею процесуальними правами, визначеними чинним законодавством та вона сама була заінтересована у розгляді справи у судах вищої інстанції. Позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди та не надані докази на спричинення їй моральної шкоди, не враховано засади розумності та виваженості. Крім того, Державна казначейська служби України є неналежним відповідачем у даній справі.

01.11.2021 позивач ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог та просила суд стягнути на її користь з відповідача на відшкодування майнової шкоди - 4066,13 грн. та 650000 грн. моральної шкоди, вважає, що саме такий розмір моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, для відшкодування душевних та психічних страждань поповича, завданих незаконним рішенням суду, як органу влади, який умисно або внаслідок недбалості не виконав своїх обов`язків, передбачених ч.2 ст. 3 Конституції України.

Ухвалою від 10.01.2022 здійснено перехід у справі з спрощеного позовної провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та справу призначено до підготовчого судового засідання.

14.02.2022 позивач надала до суду заяву про розгляд підготовчого судового засідання за її відсутності та її представника.

15.02.2022 представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку із збільшенням позовних вимог в частині моральної шкоди, в якому просив відмовити в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 посилаючись на те, що на позивач покладається обов`язок довести не тільки протиправну поведінку відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою, проте позивач не надала доказів в чому полягає відшкодування моральної , не надала обґрунтування розміру шкоди та в чому полягає причинно-наслідковий зв`язок між діями державного органу та нібито завданою шкодою, дана сума визначена без урахуванням засад розумності, виваженості та не підкріплюється жодними доказами. Стаття 1176 ЦК України не підлягає застосуванню в даній справі. А рішення і дії суду у питаннях здійснення правосуддя можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій до іншого суду. Крім того, Державна казначейська служби України є неналежним відповідачем у даній справі.

23.02.2022 позивач надала до суду відповідь на відзив в якому зазначила, що у даних правовідносинах щодо відшкодування шкоди слід застосовувати положення ст.. 1176 ч. 7 ЦК України та ст.. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки процесуальними діями, що обмежують права позивач є рішення суду від 11.05.2017 та 30.06.2017 у справі №490/4123/16-ц. Крім того, орган державної влади, який завдав шкоду позивачу є суд, який не може бути відповідачем у справі, тому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, тому відповідно до практики Верховного Суду таким органом можуть бути тільки Державна казначейська служби України.

Ухвалою від 14.09.2022 закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду.

28.09.2022 представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, збільшені позовні вимоги не визнали, відповідно до наданих відзивів.

В судове засідання позивач не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила та від неї не надходили заяви про залишення позову без розгляду або закриття провадження у справі.

У зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ч.1 ЦК України визначено право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.05.2017 у справі №490/4123/16-ц частково задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором NKIPGK04040066 від 12.10.2007, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість у загальному розмірі 22145,75 доларів США, що еквівалентно 575568,04 грн., з яких: 18201,61 доларів США заборгованість за кредитом, 2428,90 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1014,99 доларів США пені та 8633,52 грн. судового збору, відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору нікчемним.

Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.06.2017 з ОСОБА_1 стягнуто на користь держави стягнути 551,20 грн., проте вказаного рішення суду позивачем не надано.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21.07.2017, апеляційна скарга ОСОБА_1 на вказані рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.05.2017 була повернута позивачу, у зв`язку з неповною сплатою судового збору.

Постановою Верховного Суду від 03.04.2019 скасована ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 21.07.2017, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, судом встановлено, що апеляційний суд безпідставно поклав обов`язок на ОСОБА_1 як споживача зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про захист її прав як споживача.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19.07.2019, апеляційною скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, було змінено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.05.2017 справа №490/4123/16-ц в частині стягнення кредитної заборгованості та стягнення судового збору, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором NKIPGK04040066 від 12.10.2007 у загальному розмірі 12661,68 доларів США, що еквівалентно 329135,71 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 528,67 грн. та вказане рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору споживчого кредиту нікчемним змінено, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Вважає, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.05.2017 та від 30.06.2017 їй завдано матеріальну шкоду у розмірі 4066,13 грн.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1166, 1167, 1173, 1174 цього Кодексу).

У ст.1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.05.2017 та від 30.06.2017 їй завдано матеріальну шкоду у розмірі 4066,13 грн., як надмірно сплаченого судового збору при подачі нею апеляційної скарги від 03.06.2017 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.05.2017, оскільки нею було сплачено судовий збір у розмірі 9496,87 грн., що на 4066,13 грн. більше розміру судового збору, який вона повинна була би сплатити, виходячи з того, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції було змінено та з неї стягнута загальна заборгованість у розмірі 329135,71 грн., що на 246983,53 грн. менше, чим було стягнуто рішенням суду першої інстанції.

Так, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Отже, заявлені позивачем збитки у загальному розмірі 4066,13 грн. є судовими витратами по сплаті судового збору, пов`язаними з розглядом цивільної справи №490/4123/16-ц.

З аналізу даних правових норм вбачається, що витрати позивача, пов`язаних із розглядом справи №490/4123/16-ц не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України та не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Крім того, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності (Висновок Верховного Суду у постанові № 585/724/19 від 27 травня 2020 року), тому посилання позивача на положення вказаного Закону у даних правовідносинах є безпідставними.

Отже, на підставі вище викладеного позовні вимоги ОСОБА_2 в частині відшкодування майнової шкоди не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 650000 грн., суд приходить до наступного:

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Тому, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України у даному випадку позивач повинний довести факт протиправної поведінки стосовно нього, які описані у ст.ст. 23, 1167 ЦК України у вигляді підстав для спричинення моральної шкоди, яка в таких випадках презюмується, а також - її розмір, а на відповідача (органу державної влади) покладається процесуальний тягар доказування правомірності таких дій (бездіяльності) посадових (службових) осіб та спростовування презумпції своєї вини у заподіянні шкоди.

Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач послалася на душевні та психічні страждання, які були завдані їй незаконним рішенням суду, як органу влади, який умисно або внаслідок недбалості не виконав своїх обов`язків, передбачених ч.2 ст. 3 Конституції України, тому відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 1166, 1176 ЦК України, виходячи з принципу розумності та справедливості, просила стягнути на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 650000 грн.

Слід зазначити, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності (Висновок Верховного Суду у постанові № 585/724/19 від 27 травня 2020 року), тому посилання позивача на положення вказаного Закону щодо стягнення на її користь моральної шкоди є безпідставними.

На підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру, позивач, відповідно до вимог ст.. 23 ЦК України, не вказала конкретних обставин, зокрема зміну стану здоров`я, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та не надав жодного доказу на підтвердження вказаних обставин.

Враховуючи, що будь яких належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, через їх недоведеність.

Крім того, слід також зазначити, що завданням Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів та здійснення безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)).

Отже, виходячи з вище зазначеного Державна казначейська служби України у даній справі не є належним відповідачем, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 76, 81 89, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1

Відповідач: Державна казначейська служба України, , місце знаходження за адресою: м. Київ вул. Бастіонна, 6.

Суддя: С.М. Афоніна

Повний текст рішення складено 13.10.2022.