ЄУН № 331/2792/18
Провадження №2/337/4/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2022 року Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого судді Ширіної С.А.,

за участю секретаря судового засідання Бикової С.Б.,

представника позивача - Бичкіського О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Рябошапка Ірини Петрівни, Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи : Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Тетяна Михайлівна, ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

05.04.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя суду з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Рябошапка І.П., Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_5 , треті особи , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності .

25.04.2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя цивільну справу № 331/2792/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Рябошапка І.П., Депрартаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_5 , треті особи , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності передано за територіальною юрисдикцією до Хортицького районного суду м.Запоріжжя.

17.05.2019 року ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

В обґрунтування уточненої позовної заяви ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Рябошапка І.П., Депрартаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи:Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Т.М., ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності (в редакції від 15.07.2021 року) зазначила, що 24 грудня 2003 року вона придбала у власність нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , що підтверджується : свідоцтвом про право власності на нерухоме майно Серія НОМЕР_1 від 27.12.2004, відповідно до якого, власником нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 ;звідним актом вартості будівель і споруд ОП ЗМБТІ №93344756 від 20.01.2005, відповідно до якого, володільцем приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 ;витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ №6276020 від 20.01.2005 та інформаційної довідки №113547149 від 10.02.2018 року, відповідно до якого власником нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з реєстраційним номером 9334756 є ОСОБА_1 .

Випадково, в березні 2017 року їй з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що разом з нею одночасно власником нежитлового приміщення № 74 виступає громадянка ОСОБА_6 невідома раніше особа.

Однак, з моменту придбання вказаного об`єкту нерухомості нею не здійснювалось ніяких правочинів щодо відчуження, або передачі на інших умовах права власності чи користування об`єктом будь-яким іншим особам.

У зв`язку з вищезазначеними фактами, 03 березня 2017 року вона звернулася до Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення.

В подальшому, за її заявою було порушено кримінальне провадження № 0000583 від 03.03.2017 року, відомості внесені до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (шахрайство).

Так, в ході досудового розслідування стало відомо що набуттю права власності на нежитлове приміщення №74 гр. ОСОБА_6 передувала реєстрація права власності на померлу особу з переклеєною фотокарткою в паспорті гр. ОСОБА_5 , який у подальшому перепродав нежитлове приміщення іншій особі.

Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно що містяться у витязі №8175256 від 19.08.2013 року право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 зареєстроване державним реєстратором Рябошапкою І.П. за ОСОБА_5 , на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2006 року, по справі серія та номер: №2/0825/136 2006.

За отриманими в ході досудового розслідування відомостями встановлено, що зазначене рішення суду, на підставі якого державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за ОСОБА_5 суддя Нещеретна Т.М. нібито ухвалила за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 07.08.2006р. нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_5 права власності на вказане нежитлове приміщення.

Однак, в подальшому було встановлено, що вищезазначене рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2006 року не існує, натомість за номером 2-136 2006 в Хортицькому районному суді м. Запоріжжя у 2006 році перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про розподіл спільно нажитого майна. Рішення по цій цивільній справі 13.02.2006р. винесла суддя Курбатова О.М.

В підтвердження того, що рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2006 року, на підставі якого було проведено реєстрацію, не існує, та є підробленим, долучено: висновок комплексної судової технічної експертизи № 674/675-19 від 25.10.2019 року. З якого вбачається, що «підпис виконаний від імені суді ОСОБА_9 та розміщений в графі «Суддя:» оригіналу рішення судді Хортицького районного суду м.Запоріжжя Нещеретної Л.М. від 30.11.2006 по справі №2/0825/136 за позовом заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання угоди дійсною та визнання право власності на нежитлове приміщення, виконаний під впливом штучного збиваючого фактору, до якого зокрема відноситься виконання підпису з наслідуванням підпису іншої особи.

Крім того, в провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя взагалі ніколи не було справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири від 07.08.2006 року, що підтверджується відповіддю Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09.03.2017 року № 01-11/4/2017) ;відповіддю Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2018 року № 01-23/143/2018 ;відповіддю Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2018 року № 01-23/144/2018 .

Так, станом на сьогоднішній день, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона, ОСОБА_1 є власницею зазначеного об`єкту з реєстраційним номером майна -9334756, тип майна «нежиле приміщення».

Також згідно цього витягу власниками цього ж об`єкту одночасно з нею є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, а у розділі об`єкт нерухомого майна вказано - «нежитлове приміщення, об`єкт житлової нерухомості: «ні.»

У зв`язку з вказаними вище обставинами, ОСОБА_1 було подано позовну заяву до Хортицького районного суду м. Запоріжжя до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 366 ЦК України, оскільки майно вибуло з власності ОСОБА_1 поза її волею.

Також зазначає, що на день вчинення державним реєстратором Рябошапкою І.П. реєстрації нежитлового приміщення АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 - 19.08.2013р. діяв Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 11.08.2013р.

Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону №1952-IV, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Станом на 19.08.2013 р. (дата реєстрації право власності за ОСОБА_5 ), відповідно до ч.1 ст. 6 Закону №1952-IV, систему органів державної реєстрації прав становили: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відтак,аналіз вищевказаних фактів свідчить про необхідність скасування рішення державного реєстратора Рябошапки І.П. від 19.08.2013 №5121723 про державну реєстрацію за гр. ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) права власності на нежитлове приміщення,що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 та скасування реєстраційного запису №2169075 від 19.08.2013 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , внесений державним реєстратором Рябошапкою І.П.

Тому, посилаючись на cт. ст.316,319,321,328,386,391 ЦК України,Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ОСОБА_1 просила суд:

- скасувати рішення державного реєстратора Рябошапки І.П. від 19.08.2013 року №5121723 про державну реєстрацію за гр. ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою:АДРЕСА_2 .

-скасувати реєстраційний запис №5121723 від 19.08.2013 про реєстрацію права власності на нерухоме майно-нежитлове приміщення, що розташоване за адресою:АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) внесений державним реєстратором Рябошапкою І.П.

- визнати право власності на нежитлове приміщення яке розташоване за адресою :АДРЕСА_2 за ОСОБА_1

-судові витрати, в порядку ст.133 ЦПК України, пов`язані з розглядом справи в суді покласти на відповідачів в солідарному порядку.

14.12.2021 р. представником відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_10 через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту її начебто порушених прав, а обраний спосіб є недоведеним та необґрунтованим.

На сторінці 6 позову Позивачем наводиться висновок, про необхідність скасування відповідного рішення державного реєстратора та реєстраційного запису про реєстрацію права власності, однак, жодним чином не зазначається та необґрунтовується, у чому саме Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було допущено порушення законів на які йдеться посилання у позовній заяві.

Наразі, Позивачем не було враховано, що рішення Державного реєстратора є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень у сфері публічно-правових відносин, а не правочином, а тому, вимоги Позивача не базуються на приписах чинного законодавства.

Адже після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс 18: «Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18)».

Крім того, Велика Палата Верховного Суду остаточно закріпила дану позицію в Постанові від 20.11.2019 року по справі №802/1340/18 провадження №11-474апп19: «Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс 18: «Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективнішим способом захисту права власника». Так в Постанові Верховного Суду від 09.01.2020 року по справі № 359/11588/15-ц провадження № 61-23308св18, в якій Верховний Суду відмовив у позовних вимогах щодо визнання недійсним рішення, скасування рішення оскільки такий спосіб захисту є неефективним. І аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в Постанові від 19.12.2019 року по справі № 490/2845/17 провадження № 61-20255св18, в яких Верховний Суду в черговий раз акцентував увагу на висновку, зробленому Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та наголосив, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 також закріплено, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. (пункт 144 Постанови).

Звертають увагу суду також на висновки зроблені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, відповідно до яких задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (пункт 125), від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (пункт 146), від 2 липня 2019 року у справі N 48/340 (пункт 6.43), від 28 січня 2020 року у справі N 50/311-б (пункт 92)) (пункт 44 Постанови).

Як відомо, у провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя, перебувала цивільна справа № 337/4051/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_6 , про витребування майна із чужого незаконного володіння на підставі п. 3 ч. 1 ст 388 ЦК України. 28 травня 2019 року по вказаній справі було ухвалене рішення яким у задоволенні позову було відмовлено. 13.12.2021 року Верховним судом була прийнята Постанова від 17.11.2021 року по справі № № 337/4051/17 якою Постанову Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року було скасовано, рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 28 травня 2019 року залишено в силі.

Таким чином, наразі Позивачем було використане її право на звернення до суду за захистом своїх прав у порядку ст. 388 ЦК України, тобто, з віндикаційним позовом, та у задоволенні її вимог було відмовлено у повному обсязі, а Відповідачів 3,4 під час розгляду справи №337/4051/17 було визнано добросовісними, та такими у яких неможливо витребувати майно з підстав викладених у ч. 2 ст. 388 ЦК України.

У свою чергу, як зазначено вище з урахуванням численної судової практики Верховного суду з розгляду аналогічних справ, пред`явлення позову з вимогами які є предметом розгляду по справі № 331/2792/18, не призведе до ефективного захисту її прав та є не ефективним способом захисту права власника, а тому, у задоволенні позову повинно бути відмовлено у повному обсязі.

Просять в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

14.12.2021 року представником відповідача Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Демчук А.В. через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву,згідно якого відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що державний реєстратор та Департамент є неналежними відповідачами у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки виник з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, а тому державний реєстратор та Департамент є неналежними відповідачами у цій справі.

Дана правова позиція також викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 361/4307/16-ц, від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 02.10.2018 у справі № 911/488/18, від 03.10.2018 у справі № 813/1849/16.

Щодо скасування запису про державну реєстрацію права власності та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності зазначаємо наступне. Згідно п.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

У відповідності до даних реєстру та реєстраційної справи спірне майно належить на праві спільної часткової власності відповідачам 3, 4 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) на підставі цивільно правового договору. При цьому позивач просить скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності щодо ОСОБА_5 , за яким право власності вже є припиненим у Державному реєстрі прав у зв`язку з відчуженням іншій особі, що підтверджується довідкою з Державного реєстру прав. Тож, при задоволенні даної позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора виконати судове рішення буде неможливо у зв`язку з тим, що право за ОСОБА_5 вже є припиненним.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У Постанові Верховного Суду України сп. № 910/10963/19 від 28.10.2020 зазначено наступне: отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у даній справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на час ухвалення оскаржуваних рішень у даній справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому доводи скаржників про необхідність застосування Позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати йому відновлення порушеного права касаційним судом відхиляються. Дана правова позиція викладена також постанові Верховного Суду України від 03.11.2021 сп. № 761/16488/19.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України закріплено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частинами 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у Постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 травня 2020 року у справі № 750/3917/17 наголосила на тому, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру порушення, невизнання або оскарження. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оскарження та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року в справі № 910/3009/18 наголошується, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним і забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових способів захисту).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦКУ може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання право власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387,388 ЦКУ, є неефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у сп. № 372/266/15-ц (п.п. 33, 44) та від 14.11.2018 року у сп. № 183/1617/16 (п.п. 146, 147).

Однієї з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 частини першої ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»). Зазначаємо, що відповідно до п. 67 Порядку про державну реєстрацію прав затвердженого Поставою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем ( п. 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у сп. № 183/1617/16).

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховним судом України 17.11.2021 було прийнято рішення по сп. № 337/4051/17 про витребування майна із чужого незаконного володіння, де позивачем є ОСОБА_1 , відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 предметом спору було нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

В даному рішенні суду зазначено наступне.

Право відповідачів є похідним від права особи, яка з дотриманням вимог закону при примусовому виконанні судових рішень, придбала спірне майно на публічних (електронних) торгах, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 388 ЦК України, яка містить заборону витребування майна від добросовісного набувача, якщо це майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Отже, апеляційний суд вірно зазначив, що для неможливості застосування частини другої статті 388 ЦК України необхідною умовою є визнання недійсним правочину щодо відчуження майна в порядку виконання судового рішення. Але надалі апеляційний суд на припущеннях зазначив, що таке у подальшому може бути, проте вимоги частини шостої статті 81 ЦПК України вимагають того, аби доказування не ґрунтувалося на припущеннях.

Судом установлено, що торги, які є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна, тобто правочином, на підставі яких реалізовано спірне нерухоме майно, недійсним не визнано і позивачем не оспорювалися.

За таких обставин, оскільки правочин (торги) є правомірним, в задоволенні позову слід відмовити, оскільки правомірність правочину, як підстави запису про державну реєстрацію на спірне нежитлове приміщення, не спростовано.

Вважає, що згідно діючого законодавства, у тому числі ст. 19 ЦПК позивачем невірно обрано спосіб правового захисту.

Щодо виконаних реєстраційних дій відповідач пояснює наступне.

19.08.2013 року до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради була подана заява №2563877 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 уповноваженою особою по довіреністі, яка діяла від імені ОСОБА_13 .

Заявником було подано рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя справа №2/0825/136 2006 від 30.11.2006.

У резолютивній частині рішення суду було зазначено наступне: визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 89,6 кв.м., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Визнати за ОСОБА_5 право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_5 право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

У відповідності до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію прав» у редакції, яка діяла на момент проведення спірної державної реєстрації (далі Закон), державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Згідно ст. 9 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Керуючись вищевикладеним державним реєстратором було здійснено пошук у Державному реєстрі прав та його архівних частинах, а саме: Реєстрі прав власності, Державному реєстрі іпотек, Єдиному державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна. За результатами пошуків (вищезазначений документ наявний у матеріалах реєстраційної справи), мною було встановлено наступне: у Реєстрі прав власності 20.01.2005р. Орендним підприємством Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації зареєстроване право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Постановою КМУ № 703 (далі Порядок) визначено було наступний порядок використання реєстраційних даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Так у відповідності до п.п. 92, 93, 94 Порядку під час розгляду заяви про державну реєстрацію, відповідно до якої державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав заявлено вперше, державний реєстратор використовує дані Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна для цілей справляння державного мита та/або перенесення записів про обтяження речових прав на нерухоме майно під час проведення державної реєстрації права власності або іншого речового права на таке майно.

Державний реєстратор встановлює наявність (відсутність) записів про:

1) державну реєстрацію права власності або іншого речового права на нерухоме майно у Реєстрі прав власності на нерухоме майно;

2) обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі іпотек;

3) обтяження речових прав на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна;

4) обтяження податковою заставою речових прав на нерухоме майно у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, порядок доступу до якого встановлює Мін`юст.

У разі наявності записів про обтяження речових прав на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек та/або Державному реєстрі обтяжень рухомого майна державний реєстратор переносить відповідні записи до розділу Державного реєстру прав, відкритого на об`єкт нерухомого майна. Порядок використання та перенесення державним реєстратором записів з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна до Державного реєстру прав встановлює Мін`юст.

А саме, відповідно до п. 29 Порядку ведення реєстру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1141, у редакції чинній на момент спірної реєстрації, державний реєстратор додатково вносить до відповідного запису про інше речове право та суб`єкта цих прав, про обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта цих прав Державного реєстру прав відомості про перенесення записів про інші речові права, відмінні від права власності, обтяження речових прав із розділів, спеціального розділу Державного реєстру прав, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Тож у відповідності до законодавства не передбачено перенесення записів про право власності з РПВН до Державного реєстру речових прав. Законом встановлено наступний порядок, так згідно ст. 20 Закону у Державному реєстрі прав на кожний об`єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше, за рішенням державного реєстратора відкривається відповідний розділ та реєстраційна справа. Керуючись приписами діючого на момент реєстрації законодавства державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав, на підставі якого було вікрито розділ № 01 у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна та внесено право власності за заявником відповідно. Також на момент виконання спірної державної реєстрації не було передбачено проставлення відмітки про погашення у архівній складовій частині Державного реєстру прав, а саме Реєстру прав власності на нерухоме майно. Так, 22.06.2018 п. 45 Порядку ведення Державного реєстру прав, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів № 1141 було викладено у наступній редакції: у разі державної реєстрації прав, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 р. в архівній складовій частині Державного реєстру прав, після внесення до Державного реєстру прав відомостей, передбачених пунктами 41, 42 та 44 цього Порядку, державний реєстратор проставляє у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відмітку про погашення запису про об`єкт нерухомого майна, незавершеного будівництва (крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту), в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та/або Державному реєстрі іпотек відмітку про погашення запису про обтяження речового права та/або запису про іпотеку.

Зазначають, що на даний момент власник може звернутися із відповідною заявою і державний реєстратор проставляє відмітку про погашення у відповідному реєстрі.

Щодо наявності державної реєстрації ще одного розділу на об`єкт нерухомого майна у Державному реєстрі прав на нерухоме майно (який функціонує з 1 січня 2013 року у відповідності до законодавства), то дане твердження не відповідає дійсності це підтверджується пошуками з Державного реєстру прав, право власності за ОСОБА_1 , як вже вище зазначалося, було зареєстроване у Реєстрі прав власності, а не у Державному реєстрі прав, тож державним реєстратором було здійснено державну реєстрацію переходу права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_13 на підставі рішення суду, а не відкрито другий розділ на об`єкт нерухомого майна, даний факт також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав, яка надана позивачем, де параметром запису зазначено адресу нерухомого майна, а саме: у Державному реєстрі прав зазначено лише один номер розділу (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна) 01.

Зазначають, що відповідно до п.11. Порядку ведення реєстру пошук у Державному реєстрі прав відомостей здійснюється за такими ідентифікаторами:

- за адресою об`єкта нерухомого майна

- за кадастровим номером земельної ділянки;

- за номером запису;

- за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна.

Тож не відповідає дійсності твердження позивача, щодо того, що ОСОБА_1 є власницею спірного майна, це підтверджується інформаційною довідкою, яка містить актуальну інформацію щодо приміщення з Державного реєстру прав згідно якої даний об`єкт нерухомого майна належить відмінним від ОСОБА_1 особам на праві спільної часткової власності, даний документ сформований за ідентифікатором: адреса об`єкта нерухомого майна у відповідності до Порядку ведення реєстру.

Твердження позивача про те, що у РПВН та у Державному реєстрі прав містяться записи ніби то щодо різних об`єктів у зв`язку з тим, що у РПВН тип приміщення зазначено: нежиле приміщення, а у ДРРП нежитлове приміщення є безпідставним, так як згідно п.20 Порядку ведення Державного реєстру прав реєстратор з метою проведення державної реєстрації виникнення права власності вносить до запису про нерухоме майно такі відомості: призначення об`єкта нерухомого майна (житловий або нежитловий), тож термін «нежилий» взагалі не передбачений у ДРРП діючим законодавством.

При визначенні житлових і нежитлових приміщень потрібно керуватися державними будівельними нормами ДБН В.2.2-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення" та ДБН В.22-9-99 "Громадські будинки та споруди", а також нормативними вимогами державних наглядових органів із забезпеченням проектами стійкості будівель, надійності їх експлуатації, протипожежної безпеки, екологічних та санітарно-гігієнічних правил і норм щодо складових частин комплексу та їх функціональної належності.

Згідно з додатком Б "Терміни та визначення понять" ДБН В.2.2-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення":

Нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Тож на даний момент у відповідності до даних ДРРП у 2013р. було здійснено державну реєстрацію переходу права власності на нерухомість від ОСОБА_1 до набувача ОСОБА_5 , після чого було здійснено реєстрації дії щодо реєстрації переходу права власності до інших правонабувачів.

У відповідності до п. 2 Закону Державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом);

відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень;

відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону;

наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;

2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;

3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи;

4) веде реєстраційні справи щодо об`єктів нерухомого майна;

5) присвоює реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації;

6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом;

8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень;

8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.

Тож у повноваження державного реєстратора у 2013 році не входило здійснення запиту до суду, щодо надання інформації про справжність рішення суду або його перевірки у Єдиному Державному реєстрі судових рішень.

Відповідно до ст. 17 Закону було встановлено наступні вимоги до документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень

1. Текст документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, повинен бути написаний розбірливо. Прізвище, ім`я, по батькові фізичних осіб та їх місце проживання, а також найменування юридичних осіб та їх місцезнаходження повинні бути написані повністю.

2. Не приймаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст.

3. Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Подані документи відповідали вимогам ст. 17 Закону.

Зазначають, що закон чітко визначає критерії, за якими державний реєстратор має перевіряти відповідність поданих документів вимогам законів, зокрема: щодо дотримання письмової форми правочину, відсутність у документах підчищень та виправлень, розбірливість тексту, відповідність форми встановленим вимогам, визначення факту виникнення у заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження, а також встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. Крім того, державний реєстратор перевіряє повноту поданих для проведення державної реєстрації документів. Разом з тим, державний реєстратор не повноважний перевіряти справжність документів, наданих для проведення державної реєстрації.

Вищезазначена позиція наведена у постанові Верховного суду України сп. № 826/8707/17 від 26.06.2018, у відповідності до законодавства яке діяло на момент спірної державної реєстрації.

Щодо запиту до БТІ, зазначаємо наступне, як вже було зазначено вище згідно ст. 9 Закону державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.

Згідно ст. 9 Закону державний реєстратор встановлює відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах, що і було мною виконано, а саме проведено пошуки у Державному реєстрі прав в тому числі його архівній складовій РПВН, у якій було встановлено, що попереднім власником майна є ОСОБА_1 , тож необхідність подання запиту до БТІ була відсутня у зв`язку з наявністю інформації про державну реєстрацію у РПВН. Зазначаємо, що запит до БТІ здійснюється державним реєстратором у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах.

Тож, вважають, що прийняте державним реєстратором рішення про державну реєстрацію та здійснено реєстрацію права власності у відповідності до діючого на момент державної реєстрації законодавства.

Просять в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

14.12.2021 року відповідачем державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Рябошапкою І.П. через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву аналогічний наданому відзиву на позовну заяву Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради.

Ухвалою суду від 18.01.2022 року підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду у судовому засіданні.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позові.

Представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - ОСОБА_14 ,представник відповідача Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Демчук А.В., відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_15 в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Т.М., ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися,повідомлялися судом про розгляд справи належним чином, причини не явки до суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що 24 грудня 2003 року ОСОБА_1 , придбала у власність нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно Серія НОМЕР_1 від 27.12.2004, відповідно до якого, власником нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 ;звідниv актом вартості будівель і споруд ОП ЗМБТІ №93344756 від 20.01.2005, відповідно до якого, володільцем приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 ;витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ №6276020 від 20.01.2005 та інформаційної довідки №113547149 від 10.02.2018 року, відповідно до якого власником нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з реєстраційним номером 9334756 є ОСОБА_1 .

16.08.2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Рябошапкою І.П. було зареєстровано право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 за гр. ОСОБА_5 на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2006 року по справі серія та номер: №2/0825/136 2006, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

03.03.2017 року за заявою ОСОБА_1 було порушено кримінальне провадження № 0000583 від 03.03.2017 року, відомості внесені до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (шахрайство).

Так, в ході досудового розслідування було встановлено, що державним реєстратором Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Рябошапкою І.П. було зареєстровано право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 за гр. ОСОБА_5 на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2006 року по справі серія та номер: №2/0825/136 2006, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За отриманими в ході досудового розслідування відомостями встановлено, що зазначене рішення суду, на підставі якого державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за ОСОБА_5 суддя Нещеретна Т.М. нібито ухвалила за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 07.08.2006р. нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_5 права власності на вказане нежитлове приміщення.

Однак, в подальшому було встановлено, що вищезазначене рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2006 року не існує, натомість за номером 2-136/2006 в Хортицькому районному суді м. Запоріжжя у 2006 році перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про розподіл спільно нажитого майна що підтверджується висновком комплексної судової технічної експертизи № 674/675-19 від 25.10.2019 року. З якого вбачається, що відтиск круглої гербової печатки «Хортицький районний суд міста Запоріжжя» на рішенні судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя Нещеретної Л.М. від 30.11.2006 по справі №2/0825/136 виконані не круглою гербовою печаткою «Хортицький районний судміста Запоріжжя», еспериментальні зразки якого були представлені для порівняльного дослідження;- висновком комплексної судової почеркознавчої та судової технічної експертизи №676/677-19. З якого вбачається, що «підпис виконаний від імені суді ОСОБА_9 та розміщений в графі «Суддя:» оригіналу рішення судді Хортицького районного суду м.Запоріжжя Нещеретної Л.М. від 30.11.2006 по справі №2/0825/136 за позовом заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання угоди дійсною та визнання право власності на нежитлове приміщення, виконаний під впливом штучного збиваючого фактору, до якого зокрема відноситься виконання підпису з наслідуванням підпису іншої особи.

ОСОБА_5 , який народився в с. Кам`яне Вільнянського району, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у комунальній установі «Василівська центральна районна лікарня» Василівського районної ради Запорізької області.

16 серпня 2013 року вже від імені померлого ОСОБА_5 видана довіреність ОСОБА_4 , засвідчена приватним нотаріусом Куропятниковою Т. М., який 19 серпня 2013 року, діючи за довіреністю від імені померлого ОСОБА_5 , зареєстрував право власності за померлим ОСОБА_5 , на підставі підробленої копії рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2006 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 20 серпня 2013 року, засвідченого приватним нотаріусом Куропятниковою Т.М. ОСОБА_5 (померлий у 2009 році), продав приміщення, розташоване по АДРЕСА_2 , - ОСОБА_16 за 35 000 доларів США.

25 грудня 2014 року ОСОБА_16 уклала договір позики у розмірі 5 000 доларів США з ОСОБА_17 , на забезпечення зобов`язання укладено договір іпотеки спірного приміщення строком до 01 вересня 2015 року.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2015 року у справі № 337/5631/15-ц позовні вимоги ОСОБА_17 задоволено. У рахунок погашення заборгованості за договором позики від 25 грудня 2014 року в розмірі 81 300,00 грн звернено стягнення на предмет іпотеки на спірне приміщення, що належить ОСОБА_16 .. Зазначене рішення набрало законної сили та було звернено до примусового виконання.

У порядку виконання вищезазначеного судового рішення суду першої інстанції, відповідно до акту про реалізацію предмета іпотеки від 27 грудня 2016 року внаслідок проведення електронних торгів, право власності на спірне приміщення набула ОСОБА_6 , яка сплатила його вартість у розмірі 322 806,88 грн.

06 березня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали у власність спірне приміщення в рівних частках вартістю 433 920,00 грн, зазначений договір 09 березня 2017 року зареєстрований в реєстрі майнових прав.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також Закон № 1952), державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час звернення з позовом у цій справі) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення рішення суду першої інстанції), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.

У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 756/13679/16-ц.

З урахуванням істотної зміни з 16 січня 2020 року і на час ухвалення цього судового рішення матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, не відповідає вимогам закону та не є ефективним, тобто таким, що забезпечує відновлення прав позивача у випадку доведеності їх порушення внаслідок дій відповідачів щодо реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс 18: «Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективнішим способом захисту права власника». Так в Постанові Верховного Суду від 09.01.2020 року по справі № 359/11588/15-ц провадження № 61-23308св18, в якій Верховний Суду відмовив у позовних вимогах щодо визнання недійсним рішення, скасування рішення оскільки такий спосіб захисту є неефективним. І аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в Постанові від 19.12.2019 року по справі № 490/2845/17 провадження № 61-20255св18, в яких Верховний Суду в черговий раз акцентував увагу на висновку, зробленому Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та наголосив, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 також закріплено, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. (пункт 144 Постанови).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц,зроблені висновки, відповідно до яких задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя, перебувала цивільна справа № 337/4051/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_6 , про витребування майна із чужого незаконного володіння на підставі п. 3 ч. 1 ст 388 ЦК України. 28 травня 2019 року по вказаній справі було ухвалене рішення яким у задоволенні позову було відмовлено.

13.12.2021 року Верховним судом була прийнята Постанова від 17.11.2021 року по справі № № 337/4051/17 якою Постанову Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року було скасовано, рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 28 травня 2019 року залишено без змін.

В даному рішенні суду зазначено наступне.

Право відповідачів є похідним від права особи, яка з дотриманням вимог закону при примусовому виконанні судових рішень, придбала спірне майно на публічних (електронних) торгах, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 388 ЦК України, яка містить заборону витребування майна від добросовісного набувача, якщо це майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Отже, апеляційний суд вірно зазначив, що для неможливості застосування частини другої статті 388 ЦК України необхідною умовою є визнання недійсним правочину щодо відчуження майна в порядку виконання судового рішення. Але надалі апеляційний суд на припущеннях зазначив, що таке у подальшому може бути, проте вимоги частини шостої статті 81 ЦПК України вимагають того, аби доказування не ґрунтувалося на припущеннях.

Судом установлено, що торги, які є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна, тобто правочином, на підставі яких реалізовано спірне нерухоме майно, недійсним не визнано і позивачем не оспорювалися.

За таких обставин, оскільки правочин (торги) є правомірним, в задоволенні позову слід відмовити, оскільки правомірність правочину, як підстави запису про державну реєстрацію на спірне нежитлове приміщення, не спростовано.

А тому, позовні вимоги про визнання права власності на нежитлове приміщення яке розташоване за адресою :АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Крім того, позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора Рябошапки І.П. від 19.08.2013 року №5121723 про державну реєстрацію за гр. ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою:АДРЕСА_2 та скасування реєстраційного запису №5121723 від 19.08.2013 про реєстрацію права власності на нерухоме майно-нежитлове приміщення, що розташоване за адресою:АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) внесений державним реєстратором Рябошапкою І.П. також задоволенню не підлягають, оскільки у відповідності до даних реєстру та реєстраційної справи спірне майно належить на праві спільної часткової власності відповідачам 3, 4 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) на підставі цивільно правового договору,на підставі чого, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності щодо ОСОБА_5 , вже є припиненим у Державному реєстрі прав у зв`язку з відчуженням іншій особі, що підтверджується довідкою з Державного реєстру прав.

Оскільки, позивач відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, то судові витрати суд відносить за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3-5, 10, 12, 13, 17,18,76-81,141,229, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України , суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Рябошапка Ірини Петрівни, Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи : Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Тетяна Михайлівна, ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання права власності, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 13 липня 2022 р.

Суддя: С.А. Ширіна

04.07.2022