КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року

справа № 759/15069/17

провадження № 22-ц/824/5329/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.,

при секретарі: Волошиній А.О.

учасники справи:

позивач - керівник Святошинської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

відповідач - ОСОБА_1

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шум Л.М., у справі за позовом керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки

В С Т А Н О В И В :

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Київської міської ради № 849/1905 від 09.07.2009 ОСОБА_4 надано у приватну власність земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0292 площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . На виконання вказаного рішення ОСОБА_4 отримав державний акт серії ЯЖ № 912778 про право власності на земельну ділянку. У подальшому право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 у справі № 2-4059/2009. У свою чергу ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_3 вказану земельну ділянку відповідно до договору купівлі-продажу № 923 від 03.08.2016. В подальшому, 06.09.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Разом з тим встановлено, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє та даним судом не ухвалювалось. Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.03.2014 у справі № 759/10943/13-ц визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради № 849/1905 від 09.07.2009 про передачу ОСОБА_4 у приватну власність спірну земельну ділянку, визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку, зобов`язано повернути спірну земельну ділянку Київській міській раді. Оскільки Київська міська рада як єдиний власник земельної ділянки комунальної власності рішення про її передачу у власність особам не приймала, вказана ділянка вибувала на користь інших осіб без волевиявлення Київської міської ради, остання підлягає витребуванню від останнього набувача на користь територіальної громади міста в особі Київської міської ради. Враховуючи, що Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності належних заходів щодо повернення вказаної земельної ділянки не вживала, з позовом до суду не зверталась, з вказаним позовом до суду звернувся заступник керівника Київської міської прокуратури № 8 в інтересах держави в особі Київської міської ради в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2021 року позовну заяву керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки - задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь Київської міської ради земельну ділянку із кадастровим номером :75:670:0292 площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Святошинської окружної прокуратури міста Києва судовий збір на загальну суму в розмірі 26430 грн. 49 коп.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, постановити нове про відмову у позові.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження підробності рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2019 року, на підставі якого земельна ділянка була зареєстрована за ОСОБА_2 , та відсутність рішення в ЄДРСР не свідчить про його неприйняття. Крім того, відповідач вказує на пропуск прокурором строку позовної давності, оскільки останній дізнався про порушення інтересів держави з рішення Святошиснького районного суду м. Києва від 11.03.2014 р., в якій прокурор брав участь.

В судовому засіданні відповідач апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради не припиняла права власності на спірну земельну ділянку, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в передбаченому законодавством порядку не набували у власність спірну земельну ділянку, тому остання може бути витребувана від останнього набувача відповідно до положень ст. 388 Цивільного Кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради № 849/1905 від 09.07.2009 передано ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0292.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 отримав державний акт серії ЯЖ №912778 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000 000:75:670:0292, площею 0,1 га на АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.03.2014 у справі № 759/10943/13-ц визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської ради №849/1905 від 09.07.2009 «Про передачу громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0292». Визнано недійсним Державний акт серії ЯЖ №912778 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0292, площею 0,1 га на АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_4 повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку (а.с. 31-35).

25.12.2009 року рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова по справі № 2-4059/2009 за позовом ОСОБА_2 визнано за ним право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0292, площею 0,1 га по АДРЕСА_1 (а.с. 12-16).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 09.10.2017, право власності на земельну ділянку кадастровий номер :75:670:0292, площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , зареєстровано 08.07.2016 за ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С., номер запису про право власності 15326361.

04.08.2016 р. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженська К.С. право приватної власності зареєстровано за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 15867915. 06.09.2016 зазначену земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу № 1063, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 16511772 (а.с. 23-27).

Листом Деснянський районний суд м. Чернігова № 01-20/21/2017 від 19.09.2017, на запит Київської місцевої прокуратури № 8 № 43-6240вих-17 від 15.09.2017, в рамках кримінального провадження № 0000056 від 12.05.2017, повідомив, що згідно алфавітних покажчиків цивільних справ за 2009 рік справа №2-4059/2009 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні майном в Деснянському районному суді м. Чернігова відсутня, судове рішення не ухвалювалось (а.с. 36).

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до положень статей 4, 5 Земельного Кодексу України, завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 80 Земельного Кодексу України суб`єктами права власності на землю громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншим законами.

Відповідно до ст. 60 Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на землю, природні ресурси.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовічний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, згідно з положеннями ст. ст. 330, 388, 658 ЦК України, право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою цього майна.

На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника у зв`язку з реєстрацією договорів купівлі - продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом України у постановах від 11.02.2015 р. у справі № 6-1цс15, від 16.09.2015 у справі № 6-1203цс15.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 р. у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами.

Судом першої інстанції вірно взято до уваги вищевказані висновки Верховного Суду .

Як встановлено судом, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11.03.2014 у справі № 759/10943/13-ц визнано незаконним рішення Київської міської ради №849/1905 від 09.07.2009 «Про передачу громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0292», а Державний акт серії ЯЖ №912778 на право власності ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку визнано недійсним. Зобов`язано ОСОБА_4 повернути Київській міській раді земельну ділянку з кадастровим номером :75:670:0292.

Київська міська рада рішення щодо передачі земельної ділянки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не приймала.

Рішенням суду право власності на земельну ділянку також не набувалось, відповідна справа у провадженні суду не розглядалась.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради не припиняла права власності на спірну земельну ділянку, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в передбаченому законодавством порядку не набували у власність спірну земельну ділянку, тому остання може бути витребувана від останнього набувача відповідно до положень ст. 388 Цивільного Кодексу України.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів фальшивості рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2009 року за позовом ОСОБА_2 про визнання за ним право власності на земельну ділянкуна увагу не заслуговують.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Належних доказів на підтвердження існування судового рішення апелянтом не надано.

Відповідно до Листа Деснянського районного м. Чернігова від 19.09.2017 повідомлено, що згідно алфавітних покажчиків цивільних справ за 2009 рік справа №2-4059/2009 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні майном в Деснянському районному суді м. Чернігова відсутня, судове рішення не ухвалювалось.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що відлік строку позовної давності починається від 19.09.2017 року - з моменту повідомлення Київській місцевій прокуратурі про відсутність оригіналу рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 року, а також про те, що відповідна справа у провадженні суду не перебувала.

Посилання апелянта на те, що строк позовної давності повинен починатись з 11 березня 2014 року, тобто з ухвалення рішення Святошинського районного суду м. Києва по справі № 759/10943/13-ц, яким визнано незаконним і скасовано рішення про передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_4 , судом не приймається.

Як зазначено прокурором Святошинської окружної прокуратури в м. Києва фактичне повернення територіальній громаді м. Києва спірної земельної ділянки на виконання рішення суду 11.03.2014 року відбулось 28.07.2014 року. Про вибуття земельної ділянки на користь ОСОБА_1 та наявність порушених інтересів держави стало відомо 19.09.2017 року.

В даній справі оспорюється правомірність набуття права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 , право власності за яким виникло на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2016 року. Водночас перший набувач - ОСОБА_2 зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку 06.09.2016 р. за собою на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 року, про відсутність якого прокурору стало відомо саме 19.09.2017 року.

Судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Доводи апелянта про те, що повідомлення Київської міської ради про намір прокурора звернутись відбулось із порушенням абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», судом відхиляється з огляду на наступне.

Відповідно абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами листом № 43-6657вих-17 від 05.10.2017 року повідомлено Київську міську раду про намір звернутися до суду із даним позовом.

Позов подано до суду 09.10.2017 року, відтак вимоги ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором дотримано.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді