Номер провадження: 22-ц/813/3715/22
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Брагарчук Ольги Русланівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2021 року по справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2019 року Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення суми надміру виплаченої пенсії в розмірі 69 926,47 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси з 04 квітня 2003 року та отримувала соціальну пенсію по інвалідності. Для отримання відповідної пенсії ОСОБА_1 надала до управління витяг з акту огляду у МСЕК серії 2-18 ОА №0900472 від 11.03.2003р. про встановлення їй інвалідності 2-ї групи безстроково. На підставі вищезазначених документів, ОСОБА_1 було призначено пенсію по інвалідності.

Однак, згідно листа прокуратури Приморського району м. Одеси від 06.05.2014р. №16-5196вих14 начальника управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси повідомлено, що під час проведення перевірки наявних в управлінні Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси витягів з актів огляду МСЕК, на підставі яких громадянам призначено пенсію по інвалідності у 2003 році та зустрічної перевірки в Одеському обласному центрі медико-соціальної експертизи фактично виданих витягів з актів огляду у МСЕК встановлено, що 13 громадян-мешканців Приморського району м. Одеси, серед яких і ОСОБА_1 , до органів МСЕК не зверталися та рішення про видачу їм довідки про інвалідність не приймалося. Разом з тим, зазначені громадяни звернулися до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси із заявами про нарахування пенсії та надали завідомо підроблені витяги з актів огляду обласної МСЕК №2, на підставі яких їм були нараховані пенсії по інвалідності ІІ групи від загального захворювання. Прокуратурою Приморського району м. Одеси у відношенні зазначених громадян внесені відомості до ЄРДР за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України.

Рішенням про утримання надміру виплачених сум пенсії від 09.09.2015р. №772, встановлено суму переплати 69 926,47 грн., згідно з довідкою УПФУ в Приморському районі м. Одеси, яка утворилася за період з 04.04.2003р. по 31.05.2014р., у зв`язку із поданням фіктивних документів.

На підставі чого Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про повернення надміру виплаченої пенсії у розмірі 69 926,47 гривень.

Протокольною ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 січня 2020 року замінено Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2021 року позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надмірно виплачену суму пенсійних виплат в розмірі 69 926,47 гривень та судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 921 гривень.

У апеляційній скарзі адвокат Брагарчук О.Р. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 08 вересня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиві не неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. ст. 2, 5 ЦПК України).

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 квітня 2003 року до управління соціального захисту населення Приморської держадміністрації надійшла заява ОСОБА_1 з проханням призначити їй пенсію по інвалідності 2-ої групи. Разом із відповідною заявою остання надала також витяг із Акту огляду у МСЕК до довідки серії МСЕ №090472 від 11.03.2003р. про встановлення ОСОБА_1 інвалідності 2-ої групи безстроково.

На підставі вищезазначених документів, ОСОБА_1 було призначено соціальну пенсію по інвалідності.

Відповідно до листа прокуратури Приморського району м. Одеси від 06.05.2014р. №16-5196вих14 начальника управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси повідомлено, що під час проведення перевірки наявних в управлінні Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси витягів з актів огляду МСЕК, на підставі яких громадянам призначено пенсію по інвалідності у 2003 році та зустрічної перевірки в Одеському обласному центрі медико-соціальної експертизи фактично виданих витягів з актів огляду у МСЕК встановлено, що 13 громадян-мешканців Приморського району м. Одеси, серед яких і ОСОБА_1 , до органів МСЕК не зверталися та рішення про видачу їм довідки про інвалідність відносно них не приймалося. Разом з тим, зазначені громадяни звернулися до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси із заявами про нарахування пенсії та надали завідомо підроблені витяги із актів огляду обласної МСЕК № 2, на підставі яких їм були нараховані пенсії по інвалідності ІІ групи від загального захворювання. Прокуратурою Приморського району м. Одеси у відношенні зазначених громадян внесені відомості до ЄРДР за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України.

Так, матеріалами справи встановлено, що позивачем здійснювались пенсійні виплати ОСОБА_1 у період з 04.04.2003р. по 31.05.2014р..

Згідно Рішення про утримання надміру виплачених сум пенсії від 09.09.2015р. №772, для ОСОБА_1 встановлено суму переплати 69 926,47 грн., відповідно до довідки УПФУ в Приморському районі м. Одеси, яка утворилася за період з 04.04.2003р. по 31.05.2014р., у зв`язку із поданням фіктивних документів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що матеріалами справи доведено наявність зловживань і надання недостовірних даних з боку відповідачки ОСОБА_1 як пенсіонера та про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача виплачених коштів в розмірі 69 926,47 гривень, оскільки виплата таких коштів проведена у зв`язку із недобросовісними діями відповідачки. Такі дії полягали у свідомому наданні документів, які містять неправдиві відомості, що підтверджується листом прокуратури Приморського району м. Одеси від 06.05.2014р. №16-5196вих14.

Проте, колегія судів апеляційного суду не може повністю погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального та процесуального права.

Особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд протягом позовної давності.

23 січня 2020 року в суді першої інстанції ОСОБА_1 просила суд застосувати правила позовної давності та відмовити у позові за спливом строку позовної давності (а.с. 48-49).

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 255 ЦК України.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року №6-17цс17».

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі №520/9169/15 (провадження №61-25349св18), у постанові від 22 січня 2020 року №522/68715/15 (провадження №61-1563св17) та Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14.

Так, колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги відносно того, що позивачем був пропущений строк позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно фактичних обставин справи судом встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, 24.10.2014 року звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з цивільним позовом у кримінальній справі №522/18297/14-к, в якому просило визнати його позивачем та стягнути з ОСОБА_1 , на користь управління надмірно виплачену пенсію у загальному розмірі 69 926,47 гривень.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2014 року у справі №522/18297/14-к долучено до обвинувального акту цивільний позов представника потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_2 про відшкодування заподіяної майнової шкоди.

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 17.02.2015 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси в рахунок відшкодування заподіяної майнової шкоди 69 926 (шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять шість) гривень 47 коп.

Проте ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07.05.2015 року Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 17.02.2015 року відносно ОСОБА_1 , скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 09.06.2015 року у справі №522/18297/14-к обвинувальний акт із додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000035 від 18.04.2014 року відносно ОСОБА_1 повернуто прокурору Приморського району м. Одеси, у зв`язку з тим, що:

По-перше, «обвинувачення є неконкретним і є таким що порушує право на захист обвинуваченої ОСОБА_1 є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону»;

По-друге, «в порушення п. 7 ч. 2 ст. 291 КПК України не визначений розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, оскільки згідно обвинувального акту сума збитку складає 68 877,47 гривень, в той час як згідно цивільного позову Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси якому і завдані збитки, розмір шкоди зазначений в сумі 69 926,47 гривень».

Відповідно до положень статті 128 КПК України, у редакції чинній на момент розгляду обвинувального акту судом, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Окрім того, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта додається цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування.

З викладених норм процесуального законодавства вбачається, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди вправі пред`явити цивільний позов у будь-який момент кримінального провадження шляхом подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду, але до початку судового розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що перший обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 , обвинуваченої у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України, був складений 18.04.2014 року, з яким прокурор Приморського району м. Одеси звернувся до Приморського районного суду м. Одеси у кримінальній справі №522/18297/14-к. Проте до обвинувального акту від 18.04.2014 року цивільний позов не долучався, оскільки Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси не зверталося з таким позовом безпосередньо до органу досудового розслідування.

27.10.2014 року під час підготовчого судового засідання була прийнята ухвала Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/18297/14-к, якою до обвинувального акту було залучено цивільний позов Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси.

З цього вбачається, що цивільний позивач звернувся з позовом безпосередньо до суду, а не до органу досудового розслідування.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.06.2015 року у справі №522/18297/14-к обвинувальний акт із додатками було повернуто прокурору.

Проте при зверненні з новим обвинувальним актом від 27.02.2017 року було зазначено, що «розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням становить: 68 877,47 гривень, який не відшкодовано. Цивільний позов не заявлявся».

Суд апеляційної інстанції погоджується із думкою апелянта, що прокурор при зверненні з новим обвинувальним актом від 27.02.2017 року не долучав цивільний позов, оскільки він був пред`явлений 24.10.2014 року Управлінням Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси безпосередньо до суду, а не до органу досудового розслідування, саме тому в матеріалах кримінального провадження вказаний цивільний позов був відсутнім.

В матеріалах справи наявна відповідь Приморського районного суду м. Одеси за вих. №5/160/2020 від 02.07.2020 року на ім`я судді Малиновського районного суду м. Одеси Мазун І.А. в якій зазначено, що «16.05.2019 року Приморським районним судом м. Одеси, за результатами розгляду судової справи №522/18297/14-к постановлено ухвалу, відповідно до якої: цивільний позов, речові докази та судові витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Канцелярією суду перевірено матеріали вказаної справи, що є в наявності у Приморському районному суді м. Одеси та не знайдено цивільного позову УПФ в Приморському районі м. Одеси до ОСОБА_1 про відшкодування збитків» (а.с. 102).

Згідно із положеннями ч. 2, ч. 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З цього слідує, що оскільки Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси 24.10.2014 року звернулося до суду з цивільним позовом, то строк позовної давності перервався.

Проте, коли ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.06.2015 року у справі №522/18297/14-к обвинувальний акт із додатками у кримінальному провадженні (в тому числі і цивільний позов) було повернуто прокурору, строк позовної давності почався заново.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси повинно було повторно звернутися з цивільним позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків або до Приморського районного суду м. Одеси, або до органу досудового розслідування, чого позивачем в межах строку позовної давності зроблено не було.

Слід зауважити, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому, саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущено ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44).

Також слід зауважити, що питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (провадження №14-456цс18)).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Принцип юридичної визначеності, як складова частина конституційного принципу верховенства права зобов`язує позивача, цікавитися перебігом розгляду його позовної заяви в суді першої інстанції. Тривала відсутність такого інтересу з боку позивача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Наведене слідує з позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні від 03.04.2008 по справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03).

Аналіз положень статей 256, 261, 267 ЦК України дає підстави для висновку, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Враховуючи всі викладені вище обставини у сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що хоча право позивача є порушеним, проте строк звернення із відповідною позовною заявою є пропущеним.

Слід зауважити, що поважність причини пропуску такого строку позивачем не доведена, в свою ж чергу відповідачем обґрунтовано подано заяву про застосування строку позовної давності.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, допущено порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимог, з підстав спливу позовної давності.

Оскільки ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Брагарчук Ольги Русланівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 08 вересня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік