РІШЕННЯ

іменем України

12 серпня 2022 рокуСправа №451/162/19
Провадження № 2/451/33/22

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Радехові цивільну справу №451/162/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Радехівської міської ради Львівської області про виселення з житлового будинку,-

встановив:

04 лютого 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення з житлового будинку.

В позовній заяві зазначає, що ОСОБА_3 , є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Цей житловий будинок, належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15 грудня 2011р. приватним нотаріусом Радехівського нотаріального округу Юрченко О.В., як спадкоємцю майна після смерті матері ОСОБА_6 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №115058531, їй також належить земельна ділянка площею 0,25 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна) ділянка за адресою: АДРЕСА_1 . Мати позивача - ОСОБА_6 , за життя, зареєструвала у 2002 р. колишню невістку позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (не є рідною дочкою сина позивача). Її син - ОСОБА_7 розірвав шлюб з відповідачкою ОСОБА_4 на підставі рішення Радехівського районного суду від 04 лютого 2016 р. у справі №451/1512/15-ц, який був зареєстрований 27 грудня 2001 р. Розжалівською сільською радою Радехівського району, актовий запис №6. Позивач та її син з ОСОБА_4 спільного господарства з відповідачкою та її дочкою не ведуть. Добровільно відповідачі виселитись і знятись з реєстрації з даного будинку не бажають, у зв`язку з чим, позивач змушена звернутися до суду, оскільки своїми діями відповідачі створюють їй перешкоди в користуванні її житловим будинком і земельною ділянкою, проводять самочинне будівництво, також відповідачі створюють борги за комунальні послуги, світло і газ, які не оплачують, позивач не має змоги оплачувати, оскільки отримує дохід виключно з пенсії, на даний час в будинку відключили газ, в зв`язку з заборгованістю. Просить виселити з житлового будинку, який заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без надання іншого житла (а.с.4-6).

28 січня 2020 року ухвалою Радехівського районного суду Львівської області закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті (а.с.56).

Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області 15 червня 2020 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення з житлового будинку, до набрання законної сили судовим рішенням по справі №451/391/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , треті особи приватний нотаріус Радехівського нотаріального округу Львівської області Юрченко Олена Василівна, Департамент ДАБІ у Львівській області, Радехівська об`єднана територіальна громада Львівської області та КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на будівельні матеріали (а.с.75).

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення з житлового будинку, поновлено ухвалою Радехівського районного суду Львівської області 14 березня 2022 року та призначено до розгляду (а.с.84).

27 червня 2022 року в судовому засіданні задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Радехівської міської ради Львівської області (а.с.113).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, звертав увагу суду, що змінився власник будинку, а відповідачі не є членами сімі власника, тому позов є підставним та підлягає задоволенню.

Представник відповідачів в судове засідання з`явився, проти задоволення позовних вимог заперечив повністю, додатково наголосив, що відповідачі у встановленому законом порядку були зареєстровані у житловому будинку із згоди попереднього власника, а іншого житла у них немає як і земельної ділянки у власності, тому просив в задоволенні позову відмовити повністю, оскільки позивачем не доведено позовні вимоги.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Радехівської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, подав до суду пояснення, зокрема відповідно до ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Відповідно до ст. 176 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України участь органу опіки та піклування є обов`язковою при розгляді судом спорів щодо виселення дитини. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , досягла повноліття (а.с.126).

Вислухавши пояснення сторони позивача, заперечення представника відповідачів, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не має для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 , є власником будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №115058531 від 23.02.2018 та Витягом про державну реєстрацію прав №33652622 від 29.03.2012 року, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за №2740 від 05.12.2011 (а.с.7-10).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою в АДРЕСА_1 , що вбачається з відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області та підтверджується копією будинкової книги (а.с.11-18, 23,24).

З довідки №211, виданої виконкомом Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області 03 квітня 2018 року, видно, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно зареєстрована і проживає в АДРЕСА_1 та склад її сім`ї: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 дочка; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - дочка; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , - колишній чоловік (а.с.52).

Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 41 Конституції України та ст. 320 ЦК України закріплено непорушність права власності.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Також, згідно зі ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

За змістом ч.1,2 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК УРСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших осіб проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 157 ЖК Української РСР установлено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

В позовній заяві, позивачка вказує, що відповідачі здійснюють перешкоди в користуванні житловим будинком та не сплачують комунальні послуги, однак доказів порушень правил співжиття, руйнування та псування помешкання, стороною позивача суду не надано. Також доказів притягнення відповідачів до адміністративної чи кримінальної відповідальності у сфері порушення даних житлових відносин не надано.

Натомість згідно повідомлення Радехівського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області №778/64/01-20 від 10.02.2020, відповідачка ОСОБА_4 в період з 01.01.2017 по 28.01.2020 рр. зверталася в Радехівське ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області із заявою про притягнення ОСОБА_7 (сина позивачки) до відповідальності три рази, а саме: 10.10.2017, 10.10.2018, 13.07.2019 рр. Дані звернення не були внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.63).

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відтак суд приходить до переконання, що розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Позивач в позовній заяві зазначає, що її мати ОСОБА_6 , за життя, зареєструвала у 2002 році, її колишню невістку - ОСОБА_4 та дочку невістки - ОСОБА_5 , однак суд зауважує, що надавши свою згоду на реєстрацію у будинку, власник приміщення ( ОСОБА_6 ) тим самим визнала за таким членом (колишнім членом) своєї сім`ї право користування таким житлом, а також припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та перехід права власності на іншу особу (в даному випадку на позивача ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_6 ) не є підставою для виселення з житлового будинку.

Отже відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вселилися до будинку з дотриманням встановленого порядку.

Всупереч тому, що відповідачка ОСОБА_4 є колишнім членом сім`ї, їх вселення не спростовано стороною позивача. Натомість матеріалами справи підтверджується факт родинних стосунків між відповідачкою ОСОБА_5 і позивачем ОСОБА_3 , які доводяться один одному рідною бабусею та онучкою.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_5 набули право на житло у відповідному будинку, як члени сім`ї позивача.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мають у власності нерухомого майна, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №198033168, №198033316 від 28.01.2020 (а.с.64,65).

Отже, як вже попередньо встановлено судом, та не спростовано позивачем, відповідачі постійно проживають за вказаною адресою, не мали та не мають іншого житла на момент подання позову про виселення, тому є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а саме зазначеним будинком АДРЕСА_1 , яка є їхнім єдиним «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Верховний Суд у даній справі звертає увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Тому в даній справі суд перш за все повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідачів із спірного будинку, що їм не належить, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Позивач на переконання суду не аргументувала докладно ні мету, яку вона переслідує, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

При цьому, суд критично оцінює вимогу позивачки - виселити відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з належної позивачці на праві приватної власності квартири, без надання іншого житлового приміщення та недоведеністю наявності у відповідачів іншого житла, що суперечить вимогам закону та пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло.

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), суд приходить до переконання, що в даному випадку захист прав та інтересів відповідачів, які не мають іншого житла, на яких у випадку виселення зі спірного майна буде покладено надмірний тягар, має пріоритетне значення.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, суд приходить до переконання, що стороною позивача не доведено, що такий радикальний захід, як виселення відповідачів є дійсно необхідним у демократичному суспільстві, натомість позбавлення їх житла може мати серйозний вплив на їх приватне та сімейне життя, тому не відповідатиме статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд не стягує з відповідачів на користь позивача судових витрат, сплачених при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 273, 279 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Радехівської міської ради Львівської області про виселення з житлового будинку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяСеменишин О. З.

Повний текст судового рішення виготовлено 16 серпня 2022 року.