РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2022 року

м. Рівне

Справа № 564/1151/21

Провадження № 22-ц/4815/763/22

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Мороз А.В.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

05 липня 2021 року через канцелярію суду надійшла заява від представника ОСОБА_2 адвоката Красовського А.С. про збільшення позовних вимог, в якій він просив суд визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 27.04.2021 року та договір купівлі-продажу гаража АДРЕСА_2 від 28 квітня 2021 року.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2022 року відмовлено у прийнятті до розгляду заяви представника позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог та залучення до участі у справі співвідповідача та третіх осіб по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, повернуто заяву позивачу та роз`яснено право на звернення до суду з окремим позовом.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи, ОСОБА_2 оскаржила її в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі вказує, що враховані в ухвалі висновки викладені в постанові Верховного Суду у справі №922/404/19 від 09.07.2020 року стосуються виключно застосування норм ГПК України (а саме ст.ст. 42,46,173), а обставини викладені в даній постанові не є аналогічними обставинам справи, що розглядається.

Вказує, що процесуальне законодавство не обмежує можливість збільшення виключно майнових вимог, проте вимоги повинні бути прямо пов`язані з предметом позову.

У даній справі вирішується виключно збільшення позовних вимог, оскільки про існування договорів про відчуження спільного сумісного майна позивач дізналася лише після подання позову про поділ майна подружжя та отримання відзиву від відповідача.

Звертає увагу, що у постанові Верховного Суду №922/404/19 від 09.07.2020 року, на яку посилається суд першої інстанції при розгляді досліджуваних обставин зазначено про те, що позовні вимоги у збільшеній його частині жодним чином не пов`язані, ані з предметом, ані з підставами позову в первісній редакції на відміну від даної справи, де вимога про визнання договорів недійсними прямо стосується предмету позову-поділу спільного сумісного майна подружжя.

З наведених міркувань просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 30.04.2021 року позивач звернувся з позовом про поділ спільного майна подружжя до ОСОБА_3 з вимогою про визнання за нею, ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та припинити право спільної сумісної на вищевказані об`єкти нерухомості.

У заяві про збільшення позовних вимог від 05.07.2021 року просили визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 27.04.2021 року та договір купівлі-продажу гаража № НОМЕР_1 та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 від 28 квітня 2021 року.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19), застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 49 ЦПК України передбачено, що позивач має право відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), а також збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною третьою статті 49 ЦПК України визначено, що позивач до закінчення підготовчого засідання має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову одночасно не допускається. Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України.

Схожий за змістом правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року у справі №570/5639/16-ц.

У підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви (пункт 3 частини другої статті 197 ЦПК України).

Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Зазначений висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого позову (ще одного позову), чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстави позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі №405/3360/17).

Як вбачається предметом спору у цій справі були вимоги про визнання за ОСОБА_2 , права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та 1/2 частину гаража № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та припинення права спільної сумісної на вищевказані об`єкти нерухомості.

У подальшому 05.07.2021 до закінчення місцевим судом підготовчого провадження у справі представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог та залучення до участі у справі співвідповідача та третіх осіб.

Відповідно до зазначеної заяви ОСОБА_2 просила суд першої інстанції визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 27.04.2021 року і договір купівлі-продажу гаража № НОМЕР_1 та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 від 28 квітня 2021 року.

В обґрунтування поданої заяви вказувала на відкликання згоди на продаж спільного майна подружжя.

Фактично ОСОБА_2 доповнила позов новими вимогами про визнання недійсними договору купівлі-продажу спірних будинку та гаража, внаслідок дій самого відповідача щодо відчуження предмету спору іншій особі. Ці вимоги хоч і є новими, однак є вторинними, тісно пов`язаними з первісними викладеними у позові та випливають з них. Вирішення первісних вимог без вирішення заявлених позивачкою нових (вторинних) внаслідок відчуження відповідачем предмету спору будинку та гаража неможливе і окремий розгляд первісних та нових вимог є недоцільним. Первісні та нові вимоги в даному випадку слід розцінювати, як об`єднання позовних вимог. Роз`єднання вторинних вимог та первісних приведе до затягування судового процесу та його неефективності в захисті прав сторони.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19), застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, суд першої інстанції, постановивши оскаржувану ухвалу, фактично на власний розсуд розпорядився правами позивача самостійно визначати у позовній заяві, яке право та охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та на власний розсуд визначив коло відповідачів у спорі, а також вказав, які саме дії необхідно вчинити позивачу для розгляду позову щодо відновлення порушеного права. До того ж задоволення позовних вимог без урахування додатково заявлених не відповідатиме критерію ефективності судового захисту.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду даної справи, постановив оскаржувану ухвалу у порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позбавивши позивача права на справедливий судовий розгляд.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржувана ухвала до скасування із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1. ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. ст. 367, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2022 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2022 року.

Головуючий Боймиструк С.В.

Судді: Гордійчук С.О.

Шимків С.С.