РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2022 року

м. Рівне

Справа № 564/386/21

Провадження № 22-ц/4815/862/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Хилевича С.В., Шимківа С.С.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянув в порядку письмового спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 квітня 2022 року, ухвалене в складі судді Олійника П.В, дата складання повного тексту рішення 27 квітня 2022 року, у справі № 564/386/21

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.09.2013 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг №б/н і отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

В порушення умов кредитного договору відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, тому 11.02.2019 року відповідачка та АТ КБ «ПриватБанк» підписали Додаткову угоду, відповідно до якої банк здійснює анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п. 1.2 даної угоди, якщо клієнт здійснить платіж в розмірі та в строки вказані в п. 1.5.1 Додаткової угоди. Строк повернення кредиту вказаний у п. 1.3 Додаткової угоди.

Проте, внаслідок порушення ОСОБА_1 своїх зобов`язань, станом на 11.12.2020 року має заборгованість у сумі 25104,16 грн., з яких: 25104,16 грн. заборгованість за пенею.

Просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором SAMDN4704 від 11.02.2019 року.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 27 квітня 2022 року в задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Банк подав апеляційну скаргу, в якій зазначав про те, що відповідачка 09.09.2013 року звернулася до Банку з заявою про отримання банківських послуг та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, в зв`язку з чим отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Зазначає, що 11 лютого 2019 року сторони підписали додаткову угоду, відповідно до якої частина заборгованості підлягає анулюванню, в разі здійснення боржником платежів в розмірі та в строки визначені в п. 1.5.1 Додаткової угоди. Однак, відповідачка не виконала умови додаткової угоди, в зв`язку з чим прощення боргу не відбулося і вона зобов`язана сплатити борг в повному розмірі.

Відзив на апеляційну скаргу не поданий.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд враховує, що правовідносини сторін засновані на письмовій документарній формі, докази, які сторони вважали за необхідне подати, подані, позиції скаржника викладені письмово згідно із п.5 ч.2 ст.356 ЦПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення клопотання позивача про розгляд справи з участю його представника.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Встановлено, що 09.09.2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку.

У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

В подальшому ОСОБА_1 та AT КБ «Приватбанк» підписали додаткову угоду до договору № SAMDN4704 від 11.02.2019 року.

За змістом зазначеної додаткової угоди сума заборгованості , що виникла в період з дати укладання Договору до дати підписання цієї Угоди складає 34176,23 коп. (п.1.1). Банк здійснює (прощення) анулювання частини заборгованості, яка зазначена в п.1.2 Додаткової угоди, а саме здійснює прощення пені на 24009,08 грн (п.1.2).

Клієнт здійснює платіж у розмірі не менше 1525,07 грн. у строк не пізніше 11.02.2019 року (п.1.5.1). Подальше погашення заборгованості здійснюється клієнтом шляхом здійснення платежів у розмірі 720,17 грн. до 25 числа протягом 12 місяців (п.1.5.2).

Строк повернення кредиту вказаний в п. 1.3 Додаткової угоди, а саме до 25.02.2019 року.

Відповідно п. 1.6 Додаткової угоди, ця угода згідно зі ст. 212 ЦК України, укладається під відкладальну обставину, а саме: у разі належного виконання Клієнтом зобов`язань, які передбачені договором та п 1.5 Угоди, вступають в дію умови про прощення заборгованості, визначені п.1.2 Угоди, умова про зміну процентної ставки, передбачене п. 1.4 Угоди.

Пунктом 1.6.1 Додаткової угоди встановлено, що в разі прострочення виконання Клієнтом будь-якого з зобов`язань, передбачених п. 1.5.2. Угоди та/чи будь-якого із зобов`язань, передбачених договором, на 31 день, умова про прощення частини заборгованості, передбачена п.1.2 Умова про зміну процентної ставки передбачена п. 1.4 Угоди, не застосовується.

Відповідно до п. 1.7 в разі порушення Клієнтом строків по погашенню кредиту, зазначених в п. 1.5.2, понад 31 день безперервно: 1.7.1 терміном повернення кредиту є термін, вказаний в п. 1.3. Угоди. Вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (який визначається відповідно до п. 1.7.1 Угоди), є простроченою, зазначено п. 1.7.2 Угоди.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

В зв`язку з неналежним виконанням умов додаткової угоди, як стверджує позивач, у ОСОБА_1 виникла заборгованість, що станом на 11.12.2020 року у неї утворилась заборгованість в загальній сумі 25104,16 грн., яка складається із: заборгованості за пенею у сумі 25104,16 грн.

На підтвердження наявності вказаної заборгованості банк надав розрахунок заборгованості та виписки з рахунку за період з 11.02.2019 по 11.12.2020 року (а.с. 6).

Так, із змісту наданого розрахунку слідує, що станом на 11.02.2019 року залишок заборгованості за наданим кредитом становить 0,00 грн., проценти 0,00 грн., пеня 32351,16 грн. В тім який механізм її утворення, порядок нарахування такої заборгованості до 11.02.2019 з розрахунку не вбачається. Така сума - 32351,16 грн, як борг, не зазначена і в додатковій угоді.

Із тексту додаткової угоди вбачається, що вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання Клієнтом зобов`язань за кредитним договором № SAMDN4704 від 09.09.2013 року, проте такий договір в матеріалах справи відсутній і на нього не міститься посилань в позовній заяві.

Наявна у справі копія Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку б/н від 09.09.2013 року, не є належним доказом виникнення між сторонами конкретних правовідносин за договором № SAMDN4704.

За вказаних обставин, а саме невизначеності щодо якого саме договору було укладено додаткову угоду від 11 лютого 2019 року, є неможливим визначення обґрунтованості та механізму утворення і за якими зобов`язаннями, загальної суми боргу в розмірі 34176,23 грн., яка зазначена в додатковій угоді.

Розрахунок заборгованості, також не містять інформації на підтвердження позовних вимог, оскільки стосуються договору від 11.02.2019 року.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази розміру встановленого кредитного ліміту, руху кредитних коштів та їх повернення позичальником, докази видачі кредитних карток, розрахунок можливої заборгованості за договором (заявою) від 09.09.2013 року із зазначенням її складових тощо.

Більше того, із змісту анкети-заяви не вбачається, що сторони домовилися про розмір ліміту, про сплату процентів за користування кредитом у відповідному розмірі, а також пені. Відсутні такі дані і у наданих виписках по рахунку.

Посилання Банку на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг анкети-заяви №б/н від 09.09.2013 року, як невід`ємної частини спірного договору є неспроможними, оскільки відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначені позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови. Матеріали справи не містять підтверджень, які саме Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів, пені. Такі висновки відповідають наведеним положенням закону та правовим висновкам.

Відповідно до вимог ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За вказаних обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно визначив характер спірних правовідносин, які виниклим між сторонами та навів норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, надав належну оцінку доказам наданим позивачем та дійшов правильного висновку щодо неналежності доказів, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування, а тому обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд мав можливість та був зобов`язаний самостійно здійснити розрахунок, оскільки як зазначено вище, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази для здійснення такого розрахунку, а саме за умовами якого договору підлягає розрахунку борг, сума кредитного ліміту та інше.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 08 вересня 2022 року.

Головуючий :

Судді :