КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: №22-ц/824/2220/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року м. Київ

Справа № 757/1480/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Шереметьєвої Л.А.,

у справі за позовомОСОБА_1 до Голови Печерського районного суду міста Києва, Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,

встановив:

У січні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейськї служби України 300 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої йому умисними дискримінаційними діяннями та психотравмуючою поведінкою голови Печерського районного суду м.Києва, злісним невиконанням вимог Закону України « Про звернення громадян» щодо належного розгляду та вирішення його заяв від 22 жовтня 2019 року, 02 грудня 2019 року та 03 лютого 2020 року з ознаками умисного приховування інформації щодо стану розгляду його судової справи.

Посилається в позові на те, що 16 жовтня 2017 року він звернувся до Печерського районного суду м.Києва з позовом до Держави Україна, Генеральної прокуратури України та прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування моральної шкоди. 22 жовтня 2019 року він направив на ім`я судді ОСОБА_2 заяву в порядку ст. 43 ЦПК України з вимогою негайно або повідомити про рух справи або направити повний текст судового рішення. Суддя ОСОБА_2 на адресовану їй заяву відповісти не змогла в зв`язку з відстороненням від здійснення правосуддя та її подальшим звільненням.

Оскільки заяву було отримано судом, вважає, що саме голова суду повинен був повідомити його про все скоєне з суддею ОСОБА_2 і про долю його справи, але цього обов`язку він не виконав. В подальшому, заявами від 02 грудня 2019 року та 03 лютого 2020 року він скеровував голові Печерського районного суду вимоги негайно повідомити його про рух справи, або ж, за наявності, надіслати рішення в справі. Не отримавши відповіді на жодне з цих звернень, за відсутності будь-якої інформації про прийняття будь-якого з процесуальних рішень по справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, 14 травня 2020 року він звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до голови Печерського районного суду міста Києва.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року позов було задоволено, визнано протиправним ненадання головою Печерського районного суду міста Києва до 31 липня 2020 року відповідей на отримані судом його звернення. Тобто, рішенням суду встановлено, що якби він не звернувся до суду з цим адміністративним позовом, то не отримав би жодної відповіді на свої звернення, а відтак, інформації щодо стану розгляду своєї справи, що неприпустимо в правовій державі, яка керується принципом верховенства права.

Відповідач з цим рішенням погодився, в апеляційному порядку його не оскаржував.

Вважає ці діяння чинниками, що заподіяли йому моральну шкоду. Протиправними діями та бездіяльністю, якими йому було заподіяно шкоду та їх характер, вважає посягання на встановлену Конституцією України обов`язковість об`єктивного розгляду та вирішення звернень при першому ж їх отриманні законним адресатом, своєчасне та вичерпне інформування учасників судового процесу про рух та результати розгляду його справи. Невиконання цих вимог створює загрозу заподіяння шкоди його конвенційному та конституційному праву на повноту реалізації судового захисту; загрозу законній діяльності суду, який повинен розглянути і вирішити потерпілу справу. Ці діяння є і шкідливими, і протиправними. До того ж, кількаразове ігнорування його звернень в той час, коли відповідач продовжував в інших випадках належно виконувати свої посадові обов`язки, або ж принаймні імітувати їх виконання, свідчить про скоєння ним прямих дискримінаційних діянь саме проти нього.

Вважає, що це доводить неспростовний причинний зв`язок між протиправною бездіяльністю щодо невиконання обов`язків щодо розгляду і вирішення звернень компетентними особами і спричиненими йому моральними стражданнями внаслідок тривалого зневажливого ставлення, якого він зазнав.

Вина відповідача полягає як у злісному та умисному порушенні його права на ефективний засіб захисту та на інформацію щодо діяльності суду в його справі за відсутності інших відомих йому та доступних джерел інформації. Ця повторність та однотипних діянь свідчить, що відповідач діяв умисно і дискримінаційно, щонайменше передбачаючи настання шкоди його законним інтересам, і, якщо не бажаючи безпосередньо, то свідомо допускаючи її настання всупереч всім об`єктивним і суб`єктивним нормам закону та загальноприйнятої поведінки.

Зазначає, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, заподіяної органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у його чисельній практиці, згідно якої попри фактичне надання відповіді на запит відповідачем, позивач має право на оскарження несвоєчасного надання інформації і звертатися до суду з таким позовом. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, вважає, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли за собою вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Відповідач належить до кола суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що його права, як фізичної особи,порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. З урахуванням цього розмір завданих йому моральних страждань оцінює в 300 000 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що суддею, внаслідок упередженості з мотивів надання послуг відповідачеві, істотно порушено вимоги цивільного процесуального закону, внаслідок чого суд не ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення. Суд не визначив дійсні правовідносини позови; фактичну та юридичну бази позову та виклав окремі факти, в такий спосіб, що жодну обставину позову неможливо визнати встановленою. Головуюча лише фактично скопіювала, з незначними редакційними правками те, що їй нав`язав відповідач - а ще точніше, ті особи, які замість нього готували так звані «відзив» та «заперечення».

Суд першої інстанції не забезпечив повного і всебічного розгляду справи, абияк виклавши дезінтегровані окремі обставини (підстави позову) і узагальнююче визнав, що вони не є доказом вини відповідача. При цьому суд не дав кожному з наданих доказів окремо і в їх сукупності належної правової оцінки і не зазначив, з яких мотивів всі вони ним проігноровані, не встановив, чи викладені в позові як його підстави обставини мали місце взагалі, не проаналізував, чи обрано позивачем адекватний засіб захисту, зокрема, чи можливо ще виправлення становища способом звернення до адміністративного суду з вимогами про зобов`язання відповідача вчинити дії на захист прав позивача, і відповідно, не застосував жодного засобу захисту при встановленні неможливості застосування іншого засобу захисту, - фактично самоусунувшись від вирішення позову та самостійного, згідно процесуального закону, встановлення дійсних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зазначає, що ігнорування суддею фактичних обставин справи полягає в тому, що фактичні підстави позову - дискримінаційна відмова відповідача, голови Печерського районного суду м. Києва Козлова від виконання ним обов`язків, визначених статтею 24 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та Законом України «Про звернення громадян» підмінені описанням дій, вчинених не ним і в межах розгляду судових справ, що знаходяться в провадженні інших осіб. Однак, ці справи розглядаються не якоюсь особою окремо, а судом, як органом державної влади - голова якого зобов`язаний представляти цей суд саме як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами.

Вказує, що позовна вимога була сформульована у спосіб перелічення чинників заподіяння моральної шкоди, які він обґрунтовано визначив як умисне дискримінаційне діяння та психотравмуючу поведінку голови Печерського районного суду міста Києва способом злісного невиконання ним встановлених Законом України "Про звернення громадян" обов`язків щодо належного розгляду та вирішення заяв.

Наголошує на тому, що суд не врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду зі спірних правовідносин, зокрема, викладених у справі № 910/16744/17 та у постанові від 01.09.2020 р. по справі № 216/3521/16-ц, а також не врахував висновки Верховного Суду у постанові від 23.01.2020 р. по справі № 580/1617/19 та у постанові Верховного Суду від 24.04.2020 р. у справі № 818/607/17.

Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано посилався на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Тома проти Люксембурга" (2001 рік) та не зазначив як це мотивує відмову в задоволенні позову тощо.

Звертає увагу та просить врахувати зміст постанови Великої Палати Верховного суду від 24.02.2021 р. по справі № 9901/313/20 та стверджує, що незважаючи на протидію відповідача, в справі зібрані всі належні, допустимі, достовірні та достатні докази, необхідні для законного задоволення позову в разі їх неупередженої, законної, об`єктивної оцінки.

Учасники справи чи їх представники в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року був задоволений позов ОСОБА_1 , визнано протиправним ненадання головою Печерського районного суду м. Києва відповідей на звернення позивача від 22 жовтня 2019 року, 02 грудня 2019 року та 03 лютого 2020 року.

Зазначеним судовим рішенням також встановлено, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва з жовтня 2017 року перебував позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування моральної шкоди.

Позивач тричі, а саме 22 жовтня 2019 року, 02 грудня 2019 року та 03 лютого 2020 року звертався до Печерського районного суду з запитами, в тому числі двічі до голови суду, про надання інформації про рух його справи в суді. Відповідь на звернення була надана лише 31 липня 2020 року після його звернення з позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що діями відповідача, як голови суду, йому завдано моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру. Суд вважав, що сам по собі факт визнання дій відповідача протиправними при ненаданні відповіді на звернення позивача таким доказом за відсутності інших, бути не може.

Позивачем не надано будь-яких доказів заподіяння йому моральних страждань поведінкою відповідача в справі, як голови суду, несвоєчасним наданням відповіді на звернення, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок бездіяльності відповідача. Зокрема, відсутні будь-які докази, які б підтверджували пережитий позивачем психологічний стрес, порушення нормального ходу його життя, дискомфорту, посилення душевних страждань, погіршення психологічного стану здоров`я.

Крім того, будь-яким чином позивач не довів розумності та співмірності зазначеного в позові розміру моральної шкоди з урахуванням приведених ним обґрунтувань та обставин її завдання. Суд вважав, що обставини, на які посилається позивач, характеризуючи свій стан внаслідок понесених моральних страждань, є загальними абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до спору сторін.

Проте погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції у повному обсязі неможливо, оскільки висновки зроблені без урахування усіх обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 40 Конституції України, статей 1, 15, 16, 18, 19 Закону України «Про звернення громадян», статті 5 Закону України «Про інформацію» кожному гарантується право на звернення та отримання вичерпної та обґрунтованої відповіді стосовно порушених питань, крім випадків, що встановлені законами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки (ч.3 ст.17 Закону України «Про звернення громадян»).

Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян», громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Фактично підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-99цс17, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до голови Печерського районного суду м. Києва про визнання бездіяльності протиправною.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 300/991/20 встановлено, що позивачем ОСОБА_1 22.10.2019 на ім`я судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_2 (звільнена у відставку згідно з відповідним рішенням від 11.06.2019), 02.12.2019 та 03.02.2020 на ім`я голови Печерського районного суду міста Києва скеровувалися запити щодо надання інформації про рух справи №757/6209/17-ц за його позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури Івано-Франківської області про відшкодування моральної шкоди, проте відповіді на вказані звернення протягом визначеного статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» строку, позивач не отримав.

При цьому, інформацію щодо стану розгляду його справи позивач дізнався лише після звернення із цим позовом до суду та отримання від Печерського районного суду міста Києва листа від 31.07.2020 за №2896/20.

Отже, ОСОБА_1 не надавалась відповідь на його звернення від 22.10.2019, 02.12.2019, 03.02.2020, і тільки після звернення до суду із позовною заявою щодо протиправності такої бездіяльності, позивач отримав відповідну відповідь.

Вказаним рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено та визнано протиправним ненадання головою Печерського районного суду міста Києва до 31.07.2020 відповідей на отримані цим судом звернення ОСОБА_1 від 22.10.2019, 02.12.2019, 03.02.2020.

Задовольняючи адміністративний позов, суд у вказаному рішенні виходив з того, що голова Печерського районного суду міста Києва, будучи його керівником та особою, на яку покладаються повноваження щодо представництва суду у зносинах суду з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами, був зобов`язаний вжити заходів щодо надання ОСОБА_1 відповіді на його звернення від 22.10.2019, 02.12.2019 та 03.02.2020.

Тому суд прийшов до висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягала у ненаданні відповідей на звернення позивача від 22.10.2019, 02.12.2019 та 03.02.2020. Таку відповідь Печерським районним судом міста Києва було надано позивачу лише 31.07.2020 у листі №2896/20, чим порушено його право на гарантоване Конституцією право на звернення громадян, яке передбачає, в тому числі і те, що таке звернення має бути розглянуте своєчасно.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що приведені позивачем обставини є доведеними і повторному доказуванню не підлягають.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що рішення суду про визнання дій відповідача протиправними не може бути доказом заподіяння позивачу моральної шкоди, втрат немайнового характеру, оскільки відсутні будь-які докази, які б підтверджували пережитий позивачем психологічний стрес, порушення нормального ходу його життя, дискомфорту, посилення душевних страждань, погіршення психологічного стану здоров`я.

Обґрунтовуючи заподіяння йому моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що оскільки з жовтня 2017 року у провадженні Печерського районного суду м. Києва знаходилась справа за його позовом до Держави Україна, Генеральної прокуратури України та прокуратури Івано-Франківської області про стягнення моральної шкоди, а головуючий у справі суддя ОСОБА_2 відповіді на його звернення від 22.10.2019 року не надала, інформація про рух справи в Єдиному державному реєстрі судових рішень була відсутня, тому він звернувся з відповідними заявами від 02.12.2019 року та від 03.02.2020 року до голови Печерського районного суду м. Києва щодо стану розгляду справи за його позовом.

Не отримавши відповіді на вказані звернення, він звернувся з адміністративним позовом до Голови Печерського районного суду м. Києва та 14 травня 2020 року було відкрито провадження у справі. Лише після цього, 06 серпня 2020 року позивач отримав відповідь на його заяви.

Зазначеною бездіяльністю відповідача, як зазначає позивач, йому заподіяно моральну шкоду, що полягає у моральних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з порушенням його прав, стресом, виниклим внаслідок тієї невизначеності, що виникла через тривале неотримання відповідей на свої звернення.

Необхідною для відшкодування йому моральної шкоди, позивач вважає суму у розмірі 300 000 грн., оскільки саме така сума є достатньою для нівелювання, згладжування тих душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку зі злісним порушенням його прав. Зазначений розмір відшкодування є пропорційним глибині та силі страждань, яких зазнав позивач.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, пункт 64, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. ( висновок Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 564/109/19)

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, у зазначеній справі суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 227/2918/19, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди ( висновки Верховного Суду у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 227/2918/19 ; у постанові від 24 березня 2021 року у справі № 545/1871/19; у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19).

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979, пункти 86, 89, рішення у справі «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, заява № 14183/02, пункт 71).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Отже, судом першої інстанції належним чином не враховано, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано протиправною бездіяльність голови Печерського районного суду м. Києва щодо ненадання до 31.07.2020 року відповіді на звернення позивача від 22.10.2019 року, 02.12.2019 року та 03.02.2020 року, а відшкодування здійснюється незалежно від вини посадової особи, тобто судом неправильно застосовано норми частини першої статті 1173 ЦК України та статті 1174 ЦК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого нерозгляду трьох його заяв перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із бездіяльністю відповідача, яка рішенням суду, що набуло законної сили, визнана протиправною, а відтак завдали йому моральної шкоди, що виразилась у психологічному напруженні внаслідок тривалого (понад півроку) неотримання відповідей на неодноразові звернення щодо стану розгляду судом справи за позовом ОСОБА_1 .

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вищевказаним вимогам закону та підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог, оскільки апеляційний суд, виходячи із характеру спірних правовідносин, засад розумності, виваженості та справедливості, тривалості моральних страждань позивача, їх характеру та обсягу, вважає обґрунтованим та виправданим присудження позивачу відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивач вважав за можливе застосування положень ст. 440-1 ЦК Української РСР ( в редакції від 06.05.1993 року), згідно з якою розмір відшкодування моральної шкоди не може бути визначений судом меншим від п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Однак, апеляційний суд вважає таке твердження безпідставним, оскільки даний Кодекс втратив чинність на підставі Кодексу №435-IV (435-15) від 16.01.2003 року, а нормами чинного законодавства, які регулюють дані правовідносини, не визначено мінімальних та максимальних обмежень такого розміру.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача, що моральна шкода була завдана йому умисними дискримінаційними діяннями відповідача, адже рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року таких висновків не містить, тоді як відповідно до ст. 14 Закону «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» оскарження рішень, дій чи бездіяльності з питань дискримінації також відбувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно з пунктами 3 , 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 вказаного Закону, особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом.

Таким чином, позивачем не надано доказів тих обставин, що голова Печерського районного суду м. Києва здійснює дискримінацію позивача за будь-якими ознаками, визначеними у статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги, оскільки висновки суду першої інстанції не у повному обсязі відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 серпня 2021 року - скасувати та прийняти постанову:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Голови Печерського районного суду м. Києва, Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1000 (одну тисячу) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 06 травня 2022 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.