ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/21092/15-ц

Провадження № 22-ц/4820/1096/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю представників позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/21092/15 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2022 року (суддя Салоїд Н.М., повне судове рішення складено 17 квітня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, індексацію заробітної плати, компенсацію втрати частини заробітної плати.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду у 2015 році ОСОБА_1 зазначала, що 26.05.2008 її було звільнено з посади модельєра-закрійника ФОП ОСОБА_4 . І рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2013 року зобов`язано стягнути з відповідачки на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 15 622,90 грн, індексацію заробітної плати у розмірі 13 789,71 грн, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з роботи у розмірі 23 509,47 грн та 5000 грн моральної шкоди.

Проте, всупереч вказаному рішенню суду ОСОБА_4 розрахунку з позивачкою не провела. З врахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила стягнути з відповідачки: донараховану після призначеної до виплати Апеляційний судом Хмельницької області індексацію в розмірі 1040,39 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за виключенням нарахованої Апеляційним судом Хмельницької області суми у розмірі 98627,26 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період після призначеної до виплати апеляційним судом в розмірі 23461,71 грн.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2016 року, враховуючи ухвалу цього ж суду від 21 вересня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 98627,26 грн, індексацію заробітної плати в сумі 1040,39 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 23461,71 грн, а всього 123129,36 грн.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 лютого 2020 року скасовано заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 січня 2016 року та призначено справу до судового розгляду.

07 лютого 2020 року та 24 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяви про збільшення позовних вимог та просила стягнути з ОСОБА_4 донарахований середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за виключенням нарахованої Апеляційним судом Хмельницької області суми, у розмірі 643418,34 грн, індексацію заробітної плати за період з січня 2013 року по лютий 2020 року у розмірі 3295,94 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період після призначеної до виплати апеляційним судом у розмірі 52594,48 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25 000 грн та 250,20 грн судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянтка зазначає, що суд першої інстанції не належним чином вивчив надані нею розрахунки, в результаті чого неправильно застосував ст. 117 КЗпП України замість ст. 34 Закону України «Про оплату праці», а тому висновок суду про відмову у стягненні компенсації втрати частини заробітної плати не відповідає обставинам справи.

Також, ОСОБА_1 вказує, що суд прийшов до помилкового висновку в частині відмови стягнути індексацію заборгованості із заробітної плати, посилаючись на те, що позивачка вимагає індексацію середнього заробітку, проте ні у позовній заяві, ні в наведених розрахунках ОСОБА_1 не просила провести індексацію середнього заробітку за час затримки розрахунку. Натомість, апелянтка обґрунтовувала цю частину позову вимогами ст. 33 Закону України «Про оплату праці» та п.1 ч. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», а також Порядком проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 07 травня 1998 року №663.

Крім того, апелянтка вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 25000 грн, не обґрунтував прийняте ним рішення; не зазначив, який порядок при розрахунку цієї суми він застосовував; а також не вказав, який саме період часу не проведення розрахунку при звільненні є тривалим і чим це встановлено.

Поміж того, ОСОБА_1 посилається на те, що на виконання ухвали суду від 21.01.2022 нею було сплачено судовий збір у розмірі 6998,10 грн, проте вона є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому звільнена від сплати судового збору.

Тому, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в стягненні індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, а також у зменшенні розрахованої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку та ухвалити в цих частинах нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Також апелянтка просить скасувати ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2022 року і повернути помилково сплачений нею судовий збір у розмірі 6998,10 грн.

Відзив від ОСОБА_4 до апеляційного суду не надходив.

Представники позивачки підтримали апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник відповідачки апеляційну скаргу не визнав і просить відмовити у її задоволенні.

Позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_4 до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25000 грн, суд першої інстанції виходив з порушення прав позивачки на отримання розрахунку при звільненні і, що таке правопорушення є триваючим та врахував компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, правові позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 і наявність умов для зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у стягненні індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, суд першої інстанції виходив із того, що відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати і не є заробітною платою, а тому не підлягає індексації та компенсації.

Однак із висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Так, звертаючись до суду із позовом, після неодноразових уточнень 07.02.2020 та 24.02.2020 позовних вимог, що прийняті судом першої інстанції, ОСОБА_1 просила стягнути із відповідачки: 643418,34 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2013 по 01.02.2020, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати з врахуванням підвищення на коефіцієнт 8,99, що складає 4723 грн; 3295,94 грн індексації заробітної плати за період з 01.02.2013 по 01.02.2020; 52594,48 грн компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з 31.01.2013 по 31.01.2020. Саме зазначені підстави та предмет позову ОСОБА_1 були предметом розгляду суду першої інстанції, що підтверджується матеріалами справи та визнається представниками учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як слідує із матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 31 січня 2013 року у справі № 2/2218/401/12 стягнуто на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_4 15622,90 грн заробітної плати, 13789,71 грн індексації заробітної плати, 23509,47 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи, 5000 грн моральної шкоди, а також стягнуто з ОСОБА_4 643,93 грн судового збору в дохід держави. У решті позову відмовлено.

Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 працювала з 26.05.2005 по 26.05.2008 за трудовим договором у приватного підприємця ОСОБА_4 закрійником-модельєром у салоні-ательє «Марго». 26.05.2008 вона звільнилась з роботи за власним бажанням, заробітна плата їй у вищевказаний період не виплачувалась та при звільненні з роботи заборгованість з оплати праці для неї відповідачкою видана не була.

Встановлено, що вказане рішення виконано боржником ОСОБА_4 частково на суму 3324 грн в частині сплати моральної шкоди і на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення перебуває на виконанні. Ці обставини визнаються представниками учасників справи та підтверджуються матеріалами справи (т. 1 а.с. 166-171).

Згідно зі статтею 94 КЗпП та статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Структура заробітної плати визначена у статті 2 зазначеного Закону № 108/95-ВР.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (частина 1 цієї статті).

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина 2 цієї статті).

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина 3 цієї статті).

За змістом частини 6 статті 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними у гривнях на території України і який не має разового характеру (частина перша статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02 червня 2021 року по справі №697/2338/19.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3).

Отже, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Такі висновки узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 10 травня 2022 року у справі № 686/10040/21-ц.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок).

Порядком передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється у розмірі 101 відсотка (частина 2 пункту 1-1) - вказана величина індексу діяла до 2016 року. При цьому індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Відповідно до частини 5 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пункту 4 Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.

Також, згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 22 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: 1) індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення; 2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням № 1427 підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

В силу положень статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

З наведеного випливає, що обов`язок нарахування індексації грошових доходів населення та компенсації громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати покладено на роботодавця під час нарахування заробітної плати, яка є щомісячним платежем, при наявності зазначених умов, а не разової виплати.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеним в постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 487/763/17, від 03 березня 2021 року у справі № 525/789/17.

Встановивши, що судове рішення від 31.01.2013 у справі № 2/2218/401/12 в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 15 622, 90 грн заробітної плати і 13 789,71 грн індексації заробітної плати станом на 25.08.2022 боржником виконано не було, тому підлягає до стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3295,94 грн індексації невиплаченої заробітної плати за період з 01.02.2013 по 01.02.2020 (2102 грн (прожитковий мінімум лютий 2020) * 156,80 (коефіцієнт індексації (02.2013 03.2014 0; 04.2014 - 1.10; 05.2014 - 3.30; 06.2014 - 6.70; 07.2014 - 10.80; 08.2014 -10.80; 09.2014 - 12.30; 10.2014 - 12.30; 11.2014 - 16.50; 12.2014 - 19.30; 01.2015 - 21.60; 02.2015 - 25.20; 03.2015 - 29.10; 04.2015 - 35.90; 05.2015 - 50.60; 06.2015 - 71.70; 07.2015 - 75.50; 08.2015 - 75.50; 09.2015 - 75.50; 10.2015 - 75.50; 11.2015 - 75.50; 12.2015 - 75.50; 01.2016 - 78.10; 02.2016 - 78.10; 03.2016 - 78.10; 04.2016 - 78.10; 05.2016 - 78.10; 06.2016 - 88.40; 07.2016 - 88.40; 08.2016 - 88.40; 09.2016 - 88.40; 10.2016 - 88.40; 11.2016 - 88.40; 12.2016 - 96.20; 01.2017 - 96.20; 02.2017 - 96.20; 03.2017 - 103.60; 04.2017 - 103.60; 05.2017 - 103.60; 06.2017 - 111.10; 07.2017 - 111.10; 08.2017 - 111.10; 09.2017 - 117.70; 10.2017 - 117.70; 11.2017 - 117.70; 12.2017- 124.40; 01.2018 - 124.40; 02.2018 - 124.40; 03.2018 - 132.10; 04.2018 - 132.10; 05.2018 - 132.10; 06.2018 - 132.10; 07.2018 - 132.10; 08.2018 - 132.10; 09.2018 - 132.10; 10.2018 - 132.10; 11.2018 - 141.40; 12.2018 - 141.40; 01.2019 -148.80; 02.2019 - 148.80; 03.2019 - 148.80; 04.2019 - 148.80; 05.2019 - 156.80; 06.2019 -156.80; 07.2019 - 156.80; 08.2019 - 156.80; 09.2019 - 156.80; 10.2019 - 156.80; 11.2019 -156.80; 12.2019 - 156.80; 01.2020 - 156.80; 02.2020 - 156.80) /100)).

Також з огляду на вищенаведені норми матеріального права підлягає до стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 47824, 90 грн компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з 01.02.2013 по 01.02.2020 ((15 622, 90 грн + 13 789,71 грн) х 162,60 (коефіцієнт індексації) /100).

А тому, враховуючи вищенаведене підлягає до скасування судове рішення в частині відмови у стягненні з відповідачки на користь позивачки індексації заробітної плати за період з 01.02.2013 по 01.02.2020 та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з 01.02.2013 по 01.02.2020 з постановленням нового судового рішення в цих частинах.

І доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині відмови у стягненні індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та щодо неповного з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є такими, що заслуговують на увагу.

Разом з тим, оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині не обґрунтування судом першої інстанції рішення в частині вирішення питання про розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що стягнутий судом, судова колегія вважає їх такими, що не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер (див. постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18, від 11 лютого 2019 року у справі № 2609/11956/12-ц, провадження № 61-43353св18, від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18).

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина 3 статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З урахуванням вищенаведеного та встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення з відповідачки на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2013 по 01.02.2020.

Також враховуючи те, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, врахувавши правовий висновок, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, який визначає критерії, за яких суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із компенсаційного характеру заходів відповідальності у цивільному праві та враховуючи період невиконання ОСОБА_4 судового рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 31.01.2013, дату звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (16.10.2015, тобто через 2 роки 7 місяців 16 днів з дня постановлення рішення у справі № 2/2218/401/12), неодноразового 07.02.2020 та 24.02.2020 збільшення позивачкою після постановлення Хмельницьким міськрайонним судом 03.02.2020 ухвали про скасування заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду від 26.01.2016 у цій справі позовних вимог (періоду невиконання рішення у справі № 2/2218/401/12), стягнення 31.01.2013 з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 . Апеляційним судом Хмельницької області 23509,47 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність законних підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки.

Оцінюючи заперечення ОСОБА_1 щодо незаконності ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2022 року про залишення позову без руху з підстав не сплати судового збору за збільшенні позовні вимоги, що включені до апеляційної скарги на рішення суду, судова колегія вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Так, згідно з правовою позицією, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. З огляду на викладене, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Враховуючи підстави та предмет позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність оплати позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні судовим збором. І враховуючи відсутність підстав, визначених Законом України «Про судовий збір», для звільнення позивачки від сплати судового збору станом на день постановлення оскаржуваної ухвали, тому ухвала Хмельницького міськрайонного суду від 21 січня 2022 року відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Разом з тим, відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з врахуванням вимог статті 141 ЦПК України, враховуючи наявність підстав з 24.01.2022 для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору (пункт 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір») пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 10,9 % та задоволених вимог апеляційної скарги 7,6%, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1530,96 грн (762,25 грн (судовий збір, що підлягає стягненню за подання позовної заяви (6993,09 грн (судовий збір, що підлягав сплаті за подання позовної заяви, враховуючи уточнені позовні вимоги) * 10,9 (% задоволених позовних вимог)/100) + 768,71 грн (судовий збір, що підлягає стягненню за подання апеляційної скарги (10114,63 грн (судовий збір, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги в частині оскарження рішення) *7,6 (% задоволених вимог апеляційної скарги) /100) .

Також, враховуючи положення пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» підлягає до повернення ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 6998,10 грн, що сплачений нею 25.01.2022 за квитанцією №0.0..1 (т.2 а.с.24).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2022 року в частині відмови у стягненні індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та в частині судового збору скасувати з постановленням нового судового рішення в цих частинах.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) 3295 (тридцять дві тисячі дев`яносто п`ять) грн 94 коп індексації заробітної плати та 47824 (сорок сім тисяч вісімсот двадцять чотири) грн 90 коп компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, із вказаних сум підлягають відрахуванню податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь держави 1530 (одна тисяча п`ятсот тридцять) грн 96 коп судового збору.

В решті рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2022 року залишити без змін.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) суму судового збору у розмірі 6998 (шість тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім) грн 10 коп, сплачену нею 25.01.2022 за квитанцією №0.0..1, код квитанції №0258-1396-0889-9918, кредит: UA0022490, банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), отримувач: ГУК у Хмел.обл/Хмельни.р-н/22030, код отримувача: 37971775, призначення платежу: *;101: НОМЕР_2 ; 22030101; судовий збір по справі №686/21092/15. ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай