Провадження № 22-ц/824/2893/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 травня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Ігнатченко Н.В., Кашперської Т.Ц.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що вона із 1994 року працювала на посаді робітника виробничих лазень у вагонному депо Іловайськ Державного підприємства «Донецька залізниця», яке реорганізоване у виробничий підрозділ «Іловайське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», правонаступником якого є АТ «Укрзалізниця».

Наказом відповідача № 3945/ДН/ос від 10 липня 2017 року її звільнено із займаної посади з 17 липня 2017 року у зв`язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Вказувала, що при звільненні їй було видано трудову книжку, однак відповідач не провів з нею повного розрахунку, зокрема не виплатив їй нараховану але невиплачену заробітну плату за період із березня по липень 2017 року, яка включає компенсацію за невикористану щорічну відпустку, в розмірі 10301,95 грн. Вона неодноразово зверталася до відповідача, який відмовив у проведенні повного розрахунку. Вважає, що згідно ст.117 КЗпП України відповідач має компенсувати їй середній заробіток за час затримки розрахунку із 17 липня 2017 року. У зв`язку із наведеним просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 10301,95 грн., середній заробіток за період затримки з 17 липня 2017 року по 07 липня 2021 року у розмірі 173032,18 грн. та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 6729,16 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 16 серпня 2021 року позов задоволено. Стягнуто із АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 10301,95 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період із 17 липня 2017 року по 07 липня 2021 року у розмірі 173032,18 грн. та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 6729,16 грн. Вирішено питання про судові витрати.

- 2 -

Не погоджуючись із таким рішенням, відповідач АТ «Укрзалізниця» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що за період 01 березня по 15 березня 2017 року позивачці була нарахована заробітна плата у розмірі 769,24, яка була отримана нею 21 липня 2017 року. Щодо заборгованості із 16 березня 2017 року, то у зв`язку із неможливістю здійснення господарської діяльності структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» з огляду на припинення перевезень через лінію зіткнення у межах Донецької і Луганської областей рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», уведеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року нарахування заробітної плати працівникам структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» було припинено. Наслідком чого є те, що із 16 березня 2017 року до дирекції не надходили первинні документи від підприємства де працювала позивачка, адмінбудівля у м.Донецьк захоплена невідомими особами і у відповідача доступ до документів відсутній, а тому нарахування заробітку позивачці здійснити неможливо. Торгово-промислова палата України надала науково-правовий висновок № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, яким засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), починаючи з 20 березня 2017 року, які унеможливлюють виконання АТ «Українська залізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників. Наведене виключає відповідальність АТ «Укрзалізниця» за затримку розрахунку на підставі ст.117 КзпПУ. Суд не звернув увагу, що відповідач фактично відсутній за місцем ведення діяльності у м.Донецьк і не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачкою своїх трудових обов`язків з березня по квітень 2017 року. Окрім того, судом при ухваленні рішення не враховано необхідність утримання податків із нарахованої позивачці суми.

Позивачка ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу не подала. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 14 січня 2022 року направленазгідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу її представника адвоката Камінської Д.В., що стверджується повідомленням про її доставлення.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 190063,29 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене

- 3 -

судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 із 1994 року перебувала у трудових відносинах із Державним підприємством «Донецька залізниця», працюючи на різних посадах у вагонному депо Іловайськ, останнє місце роботи - робітник виробничих лазень.

У 2016 році вагонне депо Іловайськ ДП «Донецька залізниця» реорганізоване у виробничий підрозділ «Іловайське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Правонаступником ПАТ «Укрзалізниця» є АТ «Укрзалізниця».

Наказом відповідача № 3945/ДН/ос від 10 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади із 17 липня 2017 року у зв`язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Також судом встановлено, що при звільненні позивачки відповідач не провів з нею повного розрахунку та не виплатив їй заборгованість по заробітній платі за період із 16 березня по 17 липня 2017 року в розмірі 12871,23 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов та стягуючи на користь позивачки кошти, належні до виплати при звільненні, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач на порушення вимог закону своєчасно не виплати позивачці при її звільненні розрахунок.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць.

Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення, Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична … особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що вжите у ст.1 Протоколу № 1 поняття «власності» має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад борги, що становлять майно, включаючи «право вимоги», можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Володінням, на яке поширюються

- 4 -

гарантії ст. Протоколу № 1 є також соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені («Кечко проти України» п.п.22-23; «Броньовський проти Польщі» п.98).

З огляду на порушення відповідачем прав позивача на своєчасне отримання всіх належних при звільненні сум, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про порушення її прав та необхідність їх захисту шляхом стягнення належних до виплати сум.

Також, апеляційний суд погоджується із рішенням суду щодо стягнення на користь позивачки компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Такі висновки відповідають приписам ст.2Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Положенню про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженому постановою КМ України від 20 грудня 1997 року № 1427 (з послідуючими змінами), згідно яких компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Водночас, колегія суддів не може погодитися із визначеною судом сумою заборгованості по заробітній платі, яка зазначена у рішенні і підлягає стягненню на користь позивачки.

Подаючи позов, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість із виплати розрахункових у розмірі 10301,95 грн. Дана сума визначена позивачкою з вирахуванням податків, оскільки згідно наданих нею розрахункових листів без вирахування податків нарахована сума становить 12871,23 грн. (за березень 2017 року нараховано 2138,27 грн.; за квітень 2017 року нараховано 1832,68 грн., за червень 2017 року нараховано 1832,68 грн., за липень 2017 року нараховано 7067,60 грн., а всього 12871,23 грн.).

Стягнувши борг у розмірі 10301,95 грн., тобто з урахуванням податків, суд порушив приписи п.164.2.1 ст.164, п.п.168.1.1. ст.168 Податкового кодексу України, згідно якого заробітна плата є об`єктом оподаткування і саме на роботодавця як податкового агента, який і нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь працівника, покладається обов`язок утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Аналогічні роз`яснення містить абзац 5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого, оскільки справляння і сплата податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За таких обставин, стягнувши суму і самостійно визначивши податок, суд вийшов за межі своєї компетенції.

Отже, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про неврахуванння судом при визначенні боргу по заробітку необхідності сплати з нього податків.

Окрім того, колегія суддів вважає помилковими висновки суду про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такі висновки не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

- 5 -

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що однією з обов`язкових умов застосування відповідальності роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є наявність у діях роботодавця вини.

Аналогічні роз'яснення містить п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» згідно якого стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, можливе за умови, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Водночас ст.617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п.1 ч.1 ст.263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Тобто, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 зробив висновок, що відповідно до ст.117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вину власника. Зважаючи на вимоги позивача про виплату заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку і затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час затримки, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. У ст.617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п.1 ч.1 ст.263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно ч.1 ст.141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини.

Згідно ч.2 ст.141 вказаного Закону форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, в тому числі: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Встановлено, що відповідно до науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при

- 6 -

здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі у м.Донецьку, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м.Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

Суд наведеного не врахував та залишив поза увагою, що наявність вказаних форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) свідчить про відсутність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку і виключає відповідальність за ст.117 КзпПУ у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18, залишаючи без змін судові рішення у справі за позовом особи до АТ «Укрзалізниця» щодо відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, Верховний Суд зазначив: «встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову».

Така судова практика у вказаній категорії спорів за участю АТ «Українська залізниця» є сталою і сформованна у цілому ряді постанов Верховного Суду, зокрема від 07 лютого 2020 року у справі № 236/396/18, від 02 березня 2020 року у справі № 233/4474/19, від 23 березня 2020 року у справі № 369/28/19, від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18, від 16 вересня 2020 року у справі № 757/6109/19, від 09 жовтня 2020 року у справі № 236/3821/18, від 07 грудня 2020 року у справі № 227/1462/19, від 21 грудня 2020 року у справі № 242/6386/18, від 18 січня 2021 року у справі № 757/47699/19, від 20 січня 2021 року у справі № 236/3742/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 639/3491/18 та інших.

На правильність такої правозастосовної практики при вирішенні аналогічних трудових спорів між звільненим працівником та АТ «Укрзалізниця» послалася Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 20 липня 2021 року у справі № 757/47709/19,вказавши про відсутність підстав для передачі даної справи на її розгляд.

Суд наведеного не врахував, що призвело до невірного вирішення спору в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення

- 7 -

повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону іпідлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині, оскільки відповідачем доведено належними та допустимими доказами відсутність своєї вини у невиплаті розрахунку з огляду на наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які виникли із 20 березня 2017 року.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі з утриманням податків не грунтується на законі і підлягає зміні. Відповідно до наданих позивачкою доказів (розрахункових листів) колегія суддів визначає розмір боргу по заробітку, який підлягає стягненню без утримання податків й інших обов`язкових платежів у сумі 12871,23 грн.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», уведеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року, нарахування заробітної плати працівникам структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» було припинено необгрунтовані та спростовуються змістом рішення.

Вказане рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року не містить положень про заборону чи припинення виплати заробітної плати працівникам структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», як і не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст.47, ст.116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

У рішенні йдеться лише про припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Доводи апеляційної скарги про те, що із 16 березня 2017 року до відповідача не надходили первинні документи від підприємства де працювала позивачка, а сам відповідач фактично відсутній за місцем ведення діяльності у м.Донецьк і не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачкою своїх трудових обов`язків, а тому нарахування заробітку позивачці здійснити неможливо, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

По-перше, такі доводи грунтуються на припущеннях, оскільки відповідач не надав доказів, щодо відсутності у позивачки права на отримання розрахунку.

По-друге, суд відхиляє посилання відповідача на неможливість вивезти первинні документи, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.

Окрім того, згідно з висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не

- 8 -

обмежуються лише первинною документацією.

По-третє, такі доводи свідчать про хибне розуміння позивачем приниципу змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

По-четверте, судом встановлено, що наказом виробничого підрозділу«Іловайське вагонне депо» № 75 від 17 березня 2017 року, який видано на підставі наказу № 236/ДНД від 17 березня 2017 року начальника «Донецької дирекції залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. На весь час простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час прострою згідно графіку роботи (а.с.22-25).

Відповідно до ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Згідно розрахункових листів позивачці і було нараховано 2/3тарифної ставки встановленого їй розряду (окладу).

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для виплати боргу по заробітку з огляду на висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, яким засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), починаючи з 20 березня 2017 року, які унеможливлюють виконання регіональною філією «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників безпідставні.

Як вище вказувалося відповідно до приписів ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Отже, згідно положень закону наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) не звільняє відповідача від обов`язку проводити виплату заробітної плати своїм працівникам, а лише може бути підставою для його звільнення від передбаченої законом відповідальності за невиплату заробітку, що і було вірно враховано судом першої інстанції при відмові у задоволенні вимог позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Це ж стосується посилань скаржника на відсутність підстав для виплати індексації з огляду на висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 про настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які є безпідставними і суперечать закону.

- 9 -

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п.1 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженому постановою КМ України від 20 грудня 1997 року № 1427 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника.

Аналіз змісту даної норми свідчить про те, що у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов)на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом необхідності стягнення заробітку без утримання податків із нарахованої позивачці суми враховані при зміні рішення.

Даючи оцінку доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

З огляду на часткове задоволення позову ОСОБА_1 суд змінює рішення в частині судових витрат і згідно ст.141 ЦПК України покладає на відповідача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на державу витрати відповідача по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

В решті апеляційний суд залишає рішення без змін.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 серпня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 173032 гривні 18 коп. скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у позові ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та

- 10 -

компенсації втрати частини грошових доходів.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 серпня 2021 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі змінити, стягнувши з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належний при звільненні розрахунок у розмірі 12871 гривень 23 коп. без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 серпня 2021 року в частині судових витрат змінити, стягнувши з Акціонерного товариства«Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 285 гривень.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 серпня 2021 року залишити без змін.

Сплачений Акціонерним товариством «Українська залізниця» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3500 гривень компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: