Справа № 723/5520/20
Провадження № 2/723/236/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд

Чернівецької області, в складі:

головуючого судді Бужори В.Т.,

при секретарі Чокан Д.В.

за участю:

відповідача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 звернулась до Сторожинецького районного сулу з позовом до ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, в свою чергу відповідач по первісному позову ОСОБА_1 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивачака ОСОБА_2 позов мотивує тим, що відповідно до ордеру на житлове приміщення №53, який виданий на підставі рішення виконавчого комітету міської ради депутатів трудящих м. Сторожинець №174/21 від 04.11.1976 року, позивач ОСОБА_2 є основним квартиронаймачем однокімнатної квартири (однієї суміжної кімнати) АДРЕСА_1 площею 18 метрів квадратних по АДРЕСА_2 , яка була отримана на сім`ю із двох осіб.

Цим же рішенням видано ордер на заселення двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 площею 30 метрів квадратних в цьому ж будинку на сім`ю ОСОБА_5 із трьох осіб.

Зазначені квартири належать до комунальної власності, що підтверджується доданою довідкою КП «Сторожинецьке ЖКГ» №203 від 01.12.2020 року.

Згідно доданої довідки КП «Сторожинецьке ЖКГ» №2742 від 18.11.2020 року ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_3 .

Як вбачається з технічного паспорта квартири АДРЕСА_4 , за номерами 8 і АДРЕСА_1 розташовані не окремі квартири, а фактично розташована одна трьохкімнатна квартира, кімнати якої розподілені між квартиронаймачами.

На даний час основний квартиронаймач «квартири АДРЕСА_1 » ОСОБА_5 померла, а її чоловік ОСОБА_1 , який є відповідачем по цій справі, чинить позивачці перешкоди у користуванні її житловою площею, а саме не надає останній ключ від вхідних дверей загальної квартири, не дає можливості провести приватизацію спільної квартири та самовільно використовує житлову площу ОСОБА_2 . Дані обставини підтверджуються доданими листом Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області №17874 від 16.11.2020 року і довідкою КП «Сторожинецьке РБТІ» №290 від 18.11.2020 року.

Враховуючи вищевказані обставини, позивач просить ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкоди позивачці ОСОБА_2 у користуванні її житлом, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом звільнення зазначеної житлової площі від майна відповідача, вселення позивачки та забезпечення постійного безперешкодного доступу ОСОБА_2 до вказаного житла, а також стягнути судові витрати.

Відповідач по первісному позову ОСОБА_1 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування заявленого позову, зазначав, що він є основним квартиронаймачем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 року на ім`я дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка сьогодні покійна, було видано Ордер за № 52, відповідно до якої вона разом із своєю родиною ( ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ) набула право проживання у даному помешканні.

З вказаного часу по сьогоднішній родина, а саме ОСОБА_1 , як основний квартиронаймач, ОСОБА_6 син постійно проживають та утримують даний об`єкт нерухомого майна.

Було видано Ордер за № 53 від 05.11.1976 року на ім`я ОСОБА_2 , та її доньку ОСОБА_7 , однак у вказаному помешканні зазначені особи не проживають більше 20 років.

Зважаючи на той факт, між особами на яких було видано Ордера у 1976 року не складалися стосунки, та мали місце судові спори, то у 1994 років, покійна дружина звернулася до органу місцевого самоврядування з метою вирішення спірного питання, на що було отримано лист за № 232 від 10.11.1994 року з відповідними Постановою за № 28 від 06.05.1994 року та Рішенням за № 116 від 17.06.1994 року, із змісту яких вбачається, що ОСОБА_2 було виділено квартиру площею 19,6 м.кв. по АДРЕСА_6 - 2 та з квартирного обліку вказана особа була знята.

Враховуючи викладене просить суд Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, проти зустрічного позову заперечували в повному обсязі. Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені зустрічні вимоги підтримали, проти первісного позову заперечували в повному обсязі

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_2 , вказувала, що відповідно до Ордеру № 53 від 04.11.1976 року їй надали право вселитися у приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

В той же час було видано ордер № 52 від 04.11.1976 року на вселення у двох кімнатну квартиру за тією ж адресою на ім`я ОСОБА_5 .

Як вбачається, що зазначена квартира належить до об`єкту комунальної власності, та відповідно до офіційних довідок виданих КП «Сторожинецьке ЖКГ» № 203, у даних кватирах зареєстровані, як позивач так і відповідач з членами своєї родини.

Зважаючи на той факт, що ОСОБА_5 , померла, то позивач стверджує, що ОСОБА_1 , чинить її перешкоди у користуванні майном, та на підтвердження такого факту, надає до матеріалів справи, лист правоохоронних органів за № 17874 від 16.11.2020 року, із змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до поліції з приводу перешкод у користуванні квартирою, в той же час працівники полії роз`яснили, що їй слід звернутися до суду.

Відповідач ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

05.11.1976 року на ім`я дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка сьогодні покійна, було видано Ордер за № 52, відповідно до якої вона разом із своєю родиною ( ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ) набула право проживання у даному помешканні.

З вказаного часу по сьогоднішній наша родина ( ОСОБА_1 , як основний квартиро наймач, ОСОБА_6 його син) постійно проживають та утримують даний об`єкт нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, видано Ордер за № 53 від 05.11.1976 року на ім`я ОСОБА_2 , та її доньку ОСОБА_7 , однак у вказаному помешканні зазначені особи не проживають більше 20 років.

Зважаючи на той факт, між особами на яких було видано Ордера у 1976 року не складалися стосунки, та мали місце судові спори, то у 1994 років, покійна дружина відповідача ОСОБА_1 звернулася до органу місцевого самоврядування з метою вирішення спірного питання, на що було отримано лист за № 232 від 10.11.1994 року з відповідними Постановою за № 28 від 06.05.1994 року та Рішенням за № 116 від 17.06.1994 року, із змісту яких вбачається, що ОСОБА_2 було виділено квартиру площею 19,6 м.кв. по АДРЕСА_6 - 2 та з квартирного обліку вказана особа була знята.

Зважаючи на такі обставини справи, відповіач вважав, що ОСОБА_2 не тільки не проживає, а у зв`язку з зняттям з квартирного обліку, є знятою з реєстрації.

З вказаного періоду (1994 року) по 2020 рік вказана громадянка, жодного разу не з`являлася у помешкання, де проживає відповідач ОСОБА_1 разом із своєю родиною.

Зазначені обставини справи (факт не проживання) було підтверджено свідками, яких а саме:

Свідок ОСОБА_8 , який фактично з дитинства проживає у вказаній квартирі, чітко сказав, що ще колись у дитинстві знає, що була сусідка ОСОБА_2 , проте уже в підлітковому віці, коли навчався, ішов у армію, одружувався, то ОСОБА_9 чи її родичі у кватирі не проживали, жодного разу не ночували, та не приходили.

Більше того, коли він одружився і пішов з батьківського будинку, вказував, що майже кожного тижня навідував батьків, однак не бачив та не чув, щоб позивачка по справі приходила, чи проживала, на запитання, представників по справі та суду, чітко та ствердно сказав, що орієнтовно з 1994 - 1995 року по сьогоднішній день ніколи її не бачив.

Свідок ОСОБА_10 (сестра моєї дружини), яка фактично підтримує з нами стосунки з моменту нашого одруження (1998 року) та ми часто бували у помешканнях один одного, вказала, що не бачила та не чула, щоб ОСОБА_2 приходила, чи проживала квартирі. Знає тільки з наших слів у 1994 році мали непорозуміння і з сусідкою, які закінчилися тим, що їй дали інше квартиру та за часу спілкування з 1998 року по дату суду ніколи її не бачила та не чула і особисто не знає

Свідок ОСОБА_11 (моя дружина), який фактично з моменту одруження, проживає у вказаній квартирі, зазначила, що їй відомо з моїх слів, що колись ще за життя моєї першої дружини ОСОБА_12 , мав місце конфлікт та непорозуміння із сусідкою по кімнаті, який закінчився тим, що їй надали інше житло, відтак з того часу, коли вона прийшла проживати у спірну квартиру в якості дружини, вона жодного разу не бачила та не чула, щоб ОСОБА_2 приходила до кватири, за винятком того разу, коли у 2020 році вони з чоловіком мали візит до лікаря, то прийшла Позивачка, яка просила впустити її у квартиру, на що їй відповіли, що це не можливо через той факт, що там знаходиться їх особисті речі, та що вона не може там проживати, оскільки їй було надано інше житло.

З вказаного часу її більше не бачили, допоки не дізналися, що така звернулася до суду та просила не чинити їй перешкод. Також зазначила, що за весь час свого проживання на спірній квартирі ніколи її не бачила та не знає особисто.

Свідок ОСОБА_13 (моя сусідка), яка фактично проживає у вказаному будинку з моменту розселення, зазначила, що їй достеменно відомо, що ОСОБА_2 не приходила до кватири з 1994 року по сьогоднішній день та не жодного дня не проживала.

Також жодного разу вона не бачила та не чула конфліктів, відповідно до яких ОСОБА_2 намагалася потрапити до квартири, хоча проживає зовсім поруч. Також вказала, що Позивачки ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_14 (моя сусідка), яка фактично проживає у вказаному будинку з моменту розселення у такому, зазначила, що їй достеменно відомо, що ОСОБА_2 не приходила до кватири, з 1994 року по сьогоднішній день та не жодного дня не проживала.

Також жодного разу вона не бачила та не чула конфліктів, відповідно до яких ОСОБА_2 намагалася потрапити до квартири, хоча проживає поруч.

Додатковим обґрунтування зазначено факту, є Акт від 02.05.2022 року, із змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 дійсно не проживає за адресою своєї реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, то у такій квартирі зареєстрована особа, яка не має жодного відношення до власності чи права проживання, і враховуючи той факт, що ОСОБА_1 не має можливості у позасудовому порядку домовитися з ОСОБА_2 про добровільне зняття з реєстрації, вимушений був звернутися до суду з метою визнання її такою, що втратила право на проживання у помешканні, що є фактично підставою для зняття її з реєстрації.

ОСОБА_2 більше 20 років не тільки не проживає, а також не бере участі в утриманні житла, та не сплачує комунальні платежі, і не дбає про благоустрій помешкання, усі ці обв`язки виконує ОСОБА_1 одноособово, за усіх фактично зареєстрованих осіб, про що було надано оригінали комунальних книжок з відповідними квитанціями при дослідженні доказів.

Щодо сплати позивачкою комунальних платежів (квартплати за кв.метри), то вважаю, що такі оплати комунальною установою були стягнуті з неї у зв`язку з тим фактом, що вона була зареєстрована у такому помешканні, тому мали місце і нарахування.

Чинним законодавством не передбачено, що якщо людина (особа, яка зареєстрована у помешканні, але фактично не проживає), сплачує квартплату, то за такою зберігається право на проживання, вважаю, що таке твердження ОСОБА_2 не ґрунтується на Законі, та не може слугувати правовою підставою для задоволення її позову.

Адже відповідно до положення ст. 72 ЖК України, чітко визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Порядок зняття з реєстрації місця проживання встановлений статтею 7 Закону України «Про свободу пересування і свободу вибору місця проживання в Україні» № 1382-15 від 11.12.2003 р.».

Відповідно до вимог чинного законодавства, такий термін повинен бути не менше 6-ти місяців, оскільки згідно, ст. 71 Житлового кодексу за тимчасово відсутнім громадянином зберігається право користування житловим приміщенням не більше 6-ти місяців.

Згідно ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

З огляду на норми діючого житлового законодавства, можна зробити висновок, що існує форма захисту житлових прав:

1) визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (ст.ст. 71, 72, ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР, ч. 2 ст. 405 ЦК України), що є для зняття з реєстрації таких осіб.

Зважаючи на такі норми права, та враховуючи той факт, що Закон не передбачає виключення, щодо того факту, що особа може не проживати, а платити квартплату, та за таким мало би зберігатися право на проживання, а також враховуючи той факт, що майно є комунальною власністю, та у 1994 році ОСОБА_15 була знята з квартирного обліку у зв`язку з наданням їй житла, що підтверджують належні та допустимі докази, вважаю, що ОСОБА_2 , втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку фактичним не проживанням та виходячи з норм права на які я посилаюся вище та які фактично регулюють дані правовідносини.

Законодавець передбачає, що у разі прийняття рішення, про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, така повинна бути знятою з реєстраційного обліку місця реєстрації за вказаною адресою.

А згідно, п.1, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою).

Відповідно до частини першої статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Верховний Суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті77 ЦПК України).

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття81 ЦПК України).

Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Вирішуючи спір, суди застосували практику Європейського суду з прав людини, проте Верховний Суд зазначає, що застосовуючи відповідну практику, суди мали належним чином з`ясувати обставини справи та надати їм правову оцінку, з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою "трискладового тесту" як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи, вирішити конфлікт між правами та інтересами ради як власника житла та фізичних осіб, які зареєстровані в житловому приміщенні, проте протягом багато років не виявляють до нього жодного інтересу.

Верховний Суд зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Верховний Суд зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд дійшов висновку, що викладені у зустрічному позові ОСОБА_1 обставини справи знайшли своє підтвердження, матеріалами справи, показами свідків та вимогами чинного законодавства, саме тому поданий зустрічний позов про визнання особи такою що втратила право на проживання.

Враховуючи вище наведене, керуючись статтею 316 321, 391 Цивільного Кодексу України, п.1, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 3,4,5,12,13,19,23,76,81, 223, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривень 40 копійок, понесених ним в зв`язку із сплатою судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 15 вересня 2022 року.

Суддя: