Справа № 127/5054/22
Провадження № 2/127/758/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2022 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Антонюка В.В.,

за участі: секретаря Горденко Г.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Велігури В.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Вінниці, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення.

Позов мотивовано тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2018 року за позивачем визнано право власності на Ѕ частку від 3/5 частки, тобто на 3/10 частки будинку АДРЕСА_1 .

Будинок складається з таких приміщень: підвалу площею 9,8 кв.м.; вітальні площею 12,1 к.м.; санвузла площею 4,7 кв.м.; коридору площею 8,8 кв.м.; кухні площею 21,5 кв.м.; кімнати- площею 13,5 кв.м.; сходової кімнати- площею 4,9 кв.м.; кімнати- площею 4,9 кв.м.; кімнати площею 13,0 кв.м.; кімнати площею 8,9 кв.м.; сходової клітини площею 1,8 кв.м.; літньої кімнати площею 37,4 кв.м.; літньої кімнати площею 21,5 кв.м.- всього площею 137,9 кв.м., в тому числі площа житлових квартир 87,4 кв.м.; житлова - 35,4 кв.м., допоміжна 52,0 кв.м., площа приміщень не включених в загальну - 70,0 кв.м.

Позивач зазначає, що незалежно від площі будинку, наявності житлових приміщень, відповідач заперечує проти проживання позивача в будинку, без її згоди та відому відповідач вселив в будинок жінку з донькою, вони спокійно мешкають та користуються меблями позивача.

Позивач зверталась до відповідача із проханням про надання їй ключа від вхідних дверей будинку, однак їй було відмовлено.

Власного житла у позивача не має, вона вимушена винаймати житло для проживання та сплачувати непосильну оплату за житло, що й стало підставою для звернення із позовом до суду про вселення її в будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 14.03.2022 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

28.04.2022 року позивач подала заяву щодо вселення її в будинок АДРЕСА_1 , в якій зазначила, що просить вселити її у відокремлені приміщення на другому поверсі: кімнати 1-8 площею 8,9 кв.м., кімната 1-7 площею 13,0 кв.м., сходову клітину 1-6 площею 4,7 кв.м., на першому поверсі коридор 1-3 площею 8,8 кв.м., санвузол 1-2 площею 4,7 кв.м. Коридор 1-1 площею 12,0 кв.м., кухню 1-4 площею 21,5 кв.м., а також господарські приміщення, криницю №3, гараж - залишити в загальному користуванні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Велігура В.М. позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, які викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав. В своєму відзиві зазначив те, що визнає права ОСОБА_1 на те, що вона має повне право на користування, володіння та розпорядження її 3/10 часткою в будинку АДРЕСА_2 , але заперечує проти позовних вимог, оскільки позовні вимоги носять штучний характер, оскільки спору з приводу її права на проживання в будинку не існує. Крім того, в ході розгляду справи посилався на те, що в судовому засіданні він вручив позивачу ключ від вхідних дверей будинку.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частку будинку, розподіл майна подружжя задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя 3/5 частки будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; 1/5 частку вказаного будинку залишено в особистій власності ОСОБА_2 .

Розділено 3/5 частини будинку АДРЕСА_4 , визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ від 3/5 частин вказаного будинку, за ОСОБА_2 - право власності на 1/2 від 3/5, тобто на 3/10 частки будинку, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.01.2019 року.

Зазначене рішення суду ніким не оскаржувалось та набрало законної сили 08.12.2018 року.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном навіть тоді, коли такі порушення не пов`язані із позбавленням володіння.

Право власності позивача на житловий будинок, що в АДРЕСА_1 , дійсно захищено положеннями ст. ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України, тобто положенням про те, що право власності є непорушним.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справіGillowv.theU.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справіLarkosv.Cyprusвід 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Положеннями ч. 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такі випадок і порядок передбачені положеннями ст. 365 ЦК України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо спільне володіння і користування майном є неможливим.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та зберігання спільного майна, сплаті податків та зборів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів про те, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні вищевказаним будинком, окрім того відповідачем в судовому засіданні надано дублікат ключа від вхідних дверей даного будинку, а відтак не доведено порушення відповідачем ОСОБА_2 прав позивача ОСОБА_1 . Натомість позивачем надано лише як докази: рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2018 року та витяг із державного реєстру права власності на майно, а також позивач отримала дублікат ключа від вхідних дверей даного будинку.

Суд вважає, що звертаючись до суду з позовом про вселення позивач обрала неналежний спосіб захисту з огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами.

Позивачем надано докази права власності на будинок АДРЕСА_1 , проте не надано доказів порушення її прав щодо володіння, користування та розпорядження будинком.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що обставини, викладені в позові не були підтверджені позивачем належними доказами, а навпаки були спростовані дослідженими судом письмовими матеріалами справи, а тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд не вбачає. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з вищенаведених підстав.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 16, ч.5 ст.319, ч.2 ст. 321, п.3 ч.1 ст.365 ЦК України, ст. ст. 4. 5 СК України, ст. ст. 4, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення - залишити без задоволення.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 05.05.2022 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя: