РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/8333/19

Провадження № 22-ц/4815/853/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Хилевича С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Мороз А.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2022 року, ухвалене в складі судді Тимощука О.Я., у справі № 569/8333/19,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за період прострочення виконання грошових зобов`язань.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що 16.04.2014 року Рівненським міським судом Рівненської області було винесено рішення по справі № 569/2076/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, відповідно до якого вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою у розмірі 85 000 грн. та 3 % річних у розмірі 2 193 грн. 70 коп., що складає загальну заборгованість у розмірі 87 193 грн.70 коп. та заборгованість за договором позики у розмірі 85 000 грн., а всього 172 193 грн. 70 коп.

15.09.2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.04.2014 року по справі № 569/2076/14-ц було виконано.

Вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити за прострочення грошового зобов`язання з суми неповернутого грошового боргу в розмірі 172 193 грн. 70 коп. інфляційні витрати, що складають 373 607 грн. 00 коп. за період з 03.06.2014 року (дата видачі виконавчого листа на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.04.2014 по справі № 569/2076/14-ц) по 15.09.2015 року (дата погашення боргу відповідачем).

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу у вигляді інфляційних втрат за час прострочення виконання грошових зобов`язань в розмірі 373 607 грн. та судовий збір в розмірі 3 736 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період з 03.06.2014 року по 15.09.2015 року в розмірі 373 607,00 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що судом не було враховано, що право вимагати стягнення інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання у неї виникло з моменту коли вона довідалася про порушення своїх прав, а саме 19.09.2018 року, коли нею були направлені скаржнику листи про повернення інфляційних втрат в добровільному порядку.

Покликається на те, що перебіг строку позовної давності розпочався 19.09.2018 року та закінчився 19.09.2021 року.

У відзиві на апеляційну відповідач заперечує доводи останньої просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що 16.04.2014 року Рівненським міським судом Рівненської області було винесено рішення по справі № 569/2076/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, відповідно до якого вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою у розмірі 85 000 грн. та 3 % річних у розмірі 2 193 грн. 70 коп., що складає загальну заборгованість у розмірі 87 193 грн. 70 коп. та заборгованість за договором позики у розмірі 85 000 грн., а всього 172 193 грн. 70 коп.

Рішення набрало законної сили 13.05.2014 року.

На виконання рішення суду від 16.04.2014 року по справі № 569/2076/14-ц Рівненським міським судом Рівненської області 03.06.2014 року було видано виконавчий лист.

15.09.2015 року рішення суду було виконано, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку НОМЕР_1 і додатковим рахункам ОСОБА_1 за період 01.09.2015-30.11.2015 АТ КБ «Приватбанк» від 10.12.2018 № RNS6JS8VALE02717.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за весь час прострочення.

Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати та три проценти річних від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові за весь час прострочення, у тому числі і за час розгляду справи про стягнення основного боргу у судах.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15, Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, провадження № 12-302гс18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16, провадження № 14-254цс19.

Таким чином, з ухваленням судом у 2014 році рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання ним грошового зобов`язання, тобто до 15.09.2015 року (дата погашення боргу). Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України , за період прострочення з 16.04.2014 (дата видачі виконавчого листа) до 15.09.2015 року.

Крім того, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У справі, яка переглядається, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 заявила про застосування строків позовної давності (а. с. 117-118).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами у розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. Стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 у справі № 908/1394/17, а також у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц, провадження № 61-152св18.

Разом з тим, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Згідно з положеннями частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропущення позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Таким чином, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статті 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У свою чергу, відповідач повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 17 вересня 2019 року у справі № 910/14469/18, від 22 жовтня 2019 року у справі № 910/2968/18 та від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18.

Установлено, що рішення суду про стягнення боргу виконано 15.09.2015 року.

Таким чином, перебіг позовної давності за заявленими вимогами закінчується 16.09.2018 року.

З позовною заявою ОСОБА_1 звернулася до суду у травні 2019 року, чим пропустила строк позовної давності.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачка достеменно знала про повне та фактичне виконання зобов`язання боржником (відповідачем) 15.09.2015, оскільки кошти були їй зараховані на її особистий картковий рахунок, що і вказано в позовній заяві на обґрунтування позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача вказаних обставин не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Витрати за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2022 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 вересня 2022 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Хилевич С.В.

Шимків С.С.