Постанова

Іменем України

28 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 128/2090/20

провадження № 61-9824св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: служба у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації, служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук Інна Василівна, на постанову Вінницького апеляційного суду від 08 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Панасюка О. С.,

Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , однак у цьому будинку без реєстрації та її згоди проживають відповідачі, які чинять їй перешкоди як власнику у користуванні майном.

Посилаючись на викладене, позивач просила виселити відповідачів з належного їй житлового будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 травня

2022 року, із врахуванням додаткового рішення цього ж суду від 04 липня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частинах на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору та 17 739,50 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач на законних підставах набула у власність житловий будинок, його право власності ніким не оспорене, а відповідачі як члени сім`ї колишнього власника втратили право на користування цим житлом та перешкоджають позивачу у реалізації її прав на розпорядження належним їй житловим будинком.

Інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачів, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 08 вересня 2022 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 травня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 04 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідачі вселилися у спірний будинок на законних підставах, як члени сім`ї колишнього власника, протягом тривалого часу користуються спірним будинком і іншого житла для проживання не мають, а тому право позивача на це майно не може бути захищено шляхом виселення відповідачів, які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Суд апеляційної інстанції врахував також те, що прийнявши будинок у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, ОСОБА_1 знала про проживання в ньому відповідачів. Зазначене також свідчить про відсутність підстав для задоволення її позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

До Верховного Суду 07 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просить її скасувати та залишити в силі судові рішення попередньої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року справа № 740/2457/18, від 26 лютого 2020 року справа № 523/8316/17, від 27 жовтня 2021 року справа № 128/2294/17, від 13 жовтня 2020 року справа

№ 447/455/17, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідачі проживають у належному позивачу будинку без її на те згоди як власника майна, вони не є членами її сім`ї, а тому не мають права проживання у цьому будинку. Суд першої інстанції правильно вирішив питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідачів як членів сім`ї колишнього власника будинку.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу

У грудні 2022 року від адвоката ОСОБА_3 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови. Зазначає, що виселення відповідачів, які не мають іншого житла, внаслідок чого три людини фактично стануть безхатченками, не є справедливим та ефективним способом захисту прав позивачки.

При цьому тривалий час проживання відповідачів у спірному будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати даний будинок житлом відповідачів у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, відповідачі жодним чином не чинять позивачу перешкоди у реалізації її прав як власника будинку, а тому відповідні доводи касаційної скарги є помилковими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

За договором дарування від 29 травня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецькою О. Ю., ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_6 прийняла у дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у

АДРЕСА_1 .

Згідно з актом від 14 липня 2020 року, затвердженим сільським головою Вінницько-хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Будинок умовно розділений на дві частини. В одній частині проживають ОСОБА_1 із сином ОСОБА_7 , в іншій - ОСОБА_2 , її дочка ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 20 вересня

2019 року житлово-побутові умови в частині будинку, в якій проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , задовільні. Ця частина складається із кімнати, кухні та веранди.

Власного житла ОСОБА_3 не має (інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна). Не мають такого житла й ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (про це зазначено, зокрема, у відповіді голови Вінницької районної державної адміністрації від 25 листопада 2020 року на звернення ОСОБА_3 , т. 1 а. с. 124).

Зазначений житловий будинок належав померлій ОСОБА_8 . З її дозволу у будинку проживав син ОСОБА_9 (помер

ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з сім`єю, до якої входили: дружина ОСОБА_10 , діти ОСОБА_2 та ОСОБА_11 . Фактично будинок був розділений для проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з сім`єю на дві окремих квартири з облаштуванням окремих входів. ОСОБА_2 проживає в будинку з народження ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тут же ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась її дочка ОСОБА_3 , а з 2005 року однією сім`єю з ними проживає ОСОБА_4 .

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з частинами першою-другою статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив, зокрема, із того, що факт проживання відповідачів у спірній квартирі, обмежує права позивача як нового власника спірного нерухомого майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

При вирішенні справи про виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.

У справі, що переглядається, виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням права позивача як власника спірного житла на фактичне володіння та користування своїм майном з правом відповідачів на користування цим майном, яке виникло з дозволу попереднього власника житла, у разі втрати якого відповідачі можуть стати безхатченками.

Суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проживають у спірному житловому будинку правомірно, зі згоди попереднього власника будинку ОСОБА_8 , іншого житла не мають і їх виселення може призвести до виникнення негативних наслідків, яке по факту є втручанням у право на житло.

Позивач, набуваючи житло у власність безоплатно, на підставі договору дарування, знала про обтяження спірного будинку у вигляді права користування відповідачів, як членів сім`ї колишнього власника будинку, отже могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, однак не відмовилась від отриманого будинку в дар.

Будинок до травня 2019 року належав бабі відповідачки ОСОБА_2 . ОСОБА_12 , яка дозволяла проживати у ньому своїй онуці з народження ІНФОРМАЦІЯ_3 та правнучці ОСОБА_3 з 19 грудня 2002 року.

Отже, позивач, набуваючи у власність будинок, знала про проживання у ньому членів сім`ї колишнього власника цього житла - відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також ОСОБА_4 , які іншого житла не мають, набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але, тим не менше, не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідачів, не з`ясувала, чи відмовляються відповідачі від свого права користування жилим приміщенням.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що при позбавленні відповідачів житла, виселенні їх із спірного житлового будинку не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача, який не довів необхідність виселення відповідачів, та інтересами відповідачів, які протягом тривалого часу користуються спірним житлом на законних підставах, мають обґрунтовані очікування на подальше користування житлом.

Позивачем не доведено наявності у відповідачів на праві власності чи користування іншого житла, а також не надано доказів незаконності проживання відповідачів у житловому будинку.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК України.

Так, статтею 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявності підстав для застосування положення статті 116 ЖК України, зокрема не довела порушення відповідачів правил співжиття, а також самоправності зайняття ними житлового будинку.

Крім того, суд апеляційної інстанції також правильно вважав недоведеними доводи позивача про наявність перешкод у користуванні належним їй житловим будинком.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 15 січня 2020 року справа № 740/2457/18, від 26 лютого 2020 року справа № 523/8316/17, від 27 жовтня 2021 року справа № 128/2294/17, від 13 жовтня 2020 року справа № 447/455/17 не заслуговують на увагу, оскільки у цих справах встановлені різні фактичні обставини у порівнянні зі справою, що є предметом перегляду.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскарженого судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук Інна Василівна, залишити без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного суду від 08 вересня 2022 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара