Справа № 463/2789/18
Провадження № 2/463/724/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: Онишкевича О.І.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання спільним майном подружжя, визнання права власності в порядку спадкування, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права приватної власності на квартиру,-

встановив:

позивач звернулася до суду з позовом про визнання спільним майном подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 ; визнання права власності в порядку спадкування на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , про що Личаківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 3 січня 2018 року видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . Вказує, що з ОСОБА_6 прожила в зареєстрованому шлюбі з 24 січня 2009 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , вони проживали за місцем її реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що вона, ОСОБА_4 , є спадкоємцем за законом до майна її чоловіка ОСОБА_6 , а саме до 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Крім того, спадкоємцями є його двоє дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , заповіту померлий не складав. Про те, що її померлий чоловік є співвласником вищевказаної квартири їй стало відомо тільки після його смерті, а саме після відкриття спадщини. Зокрема ОСОБА_6 прожив у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 5 липня 1986 року по 29 листопада 2008 року, з лютого 2000 року він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначена квартира під час спільного проживання ОСОБА_6 в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , в 2002 році була зареєстрована на його дружину ОСОБА_2 на підставі свідоцтва № НОМЕР_2 про право власності на квартиру, виданого Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради, згідно з розпорядженням від 30 вересня 2002 року за № 1335 та зареєстрованого ЛОДКБТІ та ЕО за № 10554 від 24 жовтня 2002 року. ОСОБА_6 і ОСОБА_2 квартира належала на праві спільної сумісної власності після повної виплати ними житловому кооперативу пайових внесків за квартиру, оскільки придбана за спільні сімейні кошти, та не відносилась до особистої приватної власності. Позивач вказує, що у зв`язку з наведеним 20 березня 2018 року вона звернулась в Четверту львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом, зокрема 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , як спадкоємець першої черги. Однак, нотаріус листом № 1163/02-14 від 15 травня 2018 року відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки необхідно в судовому порядку встановити, що зазначена квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_2 , а також визнати за нею ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 1/6 частину даної квартири, у зв`язку з чим нею і подано даний позов. Додатково вказує, що сума судових витрат, які понесені нею у зв`язку з поданням даного позову становить 2023 гривні, з яких 1823 гривні судовий збір та 200 гривень послуги ТОВ «Агенція нерухомості «Габріель», а також вона очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі близько 4000 гривень. Зазначає, що відповідно до листа ТОВ «Агентство нерухомості «Габріель» від 14 травня 2018 року квадратний метр квартири АДРЕСА_1 , станом на травень 2018 року, орієнтовно може становити 13000 гривень, відтак оскільки загальна площа вищевказаної квартири 67,9 квадратних метрів, орієнтовна її повна ціна може становити 882700 гривень, а ціна 1/6 її частини - 147116 гривень.

Матеріали позовної заяви надійшли до суду 15 травня 2018 року, ухвалою суду від 13 червня 2018 року позов залишено без руху.

Разом з позовом позивачем було подано заяву про забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на квартиру квартири АДРЕСА_1 , однак ухвалою суду від 16 травня 2018 року заяву було повернуто заявнику.

Після усунення недоліків позову ухвалою суду від 2 липня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено таку у підготовче засідання.

27 липня 2018 року позивач повторно звернулася до суду з заявою про забезпечення позову у даній справі, відповідно до якої просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 30 липня 2018 року в задоволені заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову у даній справі відмовлено.

8 серпня 2018 року відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позов, відповідно до якого просить у задоволенні такого відмовити. Вказує, що спірну кооперативну квартиру придбала за свої особисті кошти, дошлюбні збереження на ощадних книжках, кошти від батьків після продажу їх майна та кошти, надані їй від підприємства, де вона працювала і отримала дану кватиру в ЖБК-197. Звертає увагу на те, що в період отримання спірної квартири та оплати пайових внесків ОСОБА_6 ніде не працював, зловживав алкоголем. Вказує, що вона повністю особисто виплатила за кооперативну квартиру, за весь період їхнього подружнього життя та після розірвання шлюбу до самої смерті ОСОБА_6 останній не претендував на частку в квартирі, а навпаки неодноразово при свідках запевняв, що квартира належить їй та жодного наміру оспорювати її право на таку не мав. Окрім того зазначає, що в позовній заяві ОСОБА_4 неправдиво вказує, що є єдиним спадкоємцем першої черги, оскільки крім неї спадкоємцями першої черги є мати померлого ОСОБА_7 та його сини ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які написали заяви про прийняття спадщини в Четверту львівську державну нотаріальну контору. Також рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2009 року ОСОБА_6 було визнано таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Вищевказаним рішенням ОСОБА_6 був позбавленим права користування квартирою, що є складовою частиною права власності, якби він вважав себе власником такої, то з часу вступу даного рішення суду в законну силу почався перебіг терміну позовної давності. Вказує, що ОСОБА_6 було відомо про зняття його з реєстрації, він постійно і до оформлення розірвання шлюбу і після рішення про розірвання шлюбу наголошував, що вважає ОСОБА_2 власником квартири, так як вона була придбана за її особисті кошти, претензій на частку в квартирі не мав і жодних заяв до суду про поділ квартири не писав, навпаки в своїй позовній заяві зазначив, що спору відносно поділу майна немає.

12 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подано зустрічний позов до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Мотиви зустрічного позову ОСОБА_2 аналогічні її запереченням, викладеним у відзиві. Додатково вказує, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 5 липня 1986 року по 29 листопада 2008 року. 30 вересня 2002 року на її ім`я - ОСОБА_2 , була зареєстрована кооперативна трьохкімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_2 . Вказує, що цю квартиру вона придбала за свої особисті кошти: дошлюбні збереження на ощадних книжках, кошти від батьків після продажу їхнього майна та кошти отримані в якості позики надані їй від ЖСК-197, для оплати пайових внесків в житлово-будівельному кооперативі, що підтверджується письмовим позиковим зобов`язанням від 5 квітня 1988 року. Крім позики взятої для оплати пайових внесків в житлово-будівельному кооперативі нею було виплачено відсотки за позикою згідно з п.1 зобов`язання позики, на підтвердження чого нею додано до позову копії квитанцій. Зазначає, що факт оплати пайових внесків безпосередньо нею також підтверджується платіжними дорученнями про сплату пайового внеску, копію яких також додано до позову. Вказує, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2009 року у справі № 2-2510/09, яким було визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідачем ОСОБА_6 не оскаржувалося і набрало чинності, даним рішенням було встановлено преюдиційний факт, а саме те, що власником спірної квартири є вона - ОСОБА_2 . ОСОБА_6 претензій на частку в квартирі не мав і жодних заяв до суду про поділ квартири не писав, правом захисту свого порушеного права, якщо вважав, що таке є, в межах строків давності і взагалі за життя ОСОБА_6 не скористався. ОСОБА_6 від 11 серпня 2009 року, коли він був визнаний таким, що втратив право на житло і був знятий з реєстрації, мав можливість оспорювати свої права, але він цього не зробив і навпаки неодноразово при свідках визнавав, що квартира куплена за особисті кошти ОСОБА_2 . Також вказує, що оскільки пай за квартиру було виплачено повністю ще у 2002 році, то згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на той момент, член ЖБК, який повністю сплатив пайовий внесок за квартиру, набуває право власності на неї. ОСОБА_6 не був членом ЖБК, доходів не мав, паї за квартиру не оплачував, за життя розлучився, був виселений із спірної квартири, тобто на момент смерті не мав права ні на паєнагромадження ні інших прав, в тому числі навіть користування спірною квартирою. Відтак вважає, що в результаті комплексного аналізу вищевикладеного зазначена трьохкімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , є її ОСОБА_2 особистою власністю, як придбана за її особисті кошти. Зазначає, що те, що до придбання спірної квартири і протягом всього періоду після отримання позики і до повного її погашення і виплати пайових внесків вона постійно працювала, що підтверджується долученою нею до позову копією трудової книжки, а також факт наявності в неї власних заощаджень підтверджується копією ощадної книжки, копії квитанцій про сплату пайових внесків із зазначенням призначення платежу, виписані на її ім`я підтверджують внесення пайових внесків саме нею. Крім того вказує, що лише вона була членом житлово-будівельного кооперативу і нею повністю виплачено пайовий внесок в повному об`ємі в лютому 1992 року, що підтверджується довідкою ЖБК №197 від 30 серпня 2002 року, копію якого також додає. Щодо понесених нею судових витрат вказує, що такі становлять суму оплати судового збору у розмірі 7057 гривень. Також зазначає, що відповідно до звіту про вартість майна - трьохкімнатної квартири, за адресою АДРЕСА_3 становить 705700 гривень.

20 листопада 2018 року представником позивача ОСОБА_4 адвокатом Мельником В.Я., який діяв на підставі ордеру серії ЛВ № 085232 від 11 травня 2018 року подано відзив на зустрічний позов, відповідно до якого просить у задоволенні такого відмовити.

Вважає, що відповідно до положень Сімейного кодексу України та з врахуванням п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» навіть якщо на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя. Звертає увагу на те, що у п. 6-1 постанови Пленуму Верховного суду України зазначено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Вказує, що під час вивчення поданих ОСОБА_2 до зустрічного позову копій особових рахунків під час її роботи в тресті «Укрзахіднафтогазбуд» з квітня 1988 року по жовтень 1992 року встановлено, що вона за п`ять років роботи отримала зарплату в загальній сумі 1732,01 радянських карбованців, у той же час, отримуючи в 1998 році позику в ЖСК-197, ОСОБА_2 перебувала в шлюбі, мала сім`ю (чоловіка та дитину), а тому приймала таке рішення від імені сім`ї та в інтересах сім`ї. Крім того вважає, що погашаючи позику вона використовувала не свої особисті кошти, а кошти з бюджету сім`ї. Вказує, що якщо розділити отриману ОСОБА_2 заробітну плату в загальній сумі в тресті «Укрзахіднафтогазбуд» з квітня 1988 року по жовтень 1992 року на 57 місяців, то в середньому вона отримувала заробітну плату 30,38 карбованців на місяць, у той же час із зазначеної заробітної плати останньої в даний період утримувалась позика, в середньому 15,5 карбованців, що за 57 місяців, в загальному становить 883,5 карбованців. Відтак із представленої ОСОБА_2 копії особових рахунків під час її роботи в тресті «Укрзахіднафтогазбуд» з квітня 1988 року по жовтень 1992 року встановлено, що вона разом із вираховуванням суми позики за 5-ть років з 1988 року по 1992 рік (включно) отримала доходу в загальній сумі 2615,51 гргривень, а тому вважає, що ствердження останньої про те, що фактично тільки вона оплачувала внески за квартиру та утримувала сім`ю не співпадають із даним представлених нею документів. Звертає увагу на те, що до зустрічного позову ОСОБА_2 не подала доказів, що підтверджують отримання нею коштів від батьків після продажу їх майна. Крім того, із представлених ОСОБА_2 копій банківських документів про наявність з 1984 року по 1992 рік на її особовому рахунку № НОМЕР_3 дошлюбних коштів, неможливо чітко встановити, що у вищевказаний період вони витрачались нею на оплату позики за квартиру. Із вищевказаних копії особових рахунків по зарплаті ОСОБА_2 в період 1988-1992 років вбачається, що вона отримувала на роботі незначний дохід, а відтак з врахуванням наявних у неї поточних потреб вважає, що витрати, які зазначені в представлених копіях банківських документів, могли здійснюватись як на неї саму, так і на дітей, на продукти для сім`ї, тощо. Вказує, що позика, яку брала ОСОБА_2 була спільна, так як віддавались сімейні кошти, а не її особисті.

Також вказує, що твердження ОСОБА_2 , що ОСОБА_6 не працював та зловживав алкоголем не підтверджується ніякими доказами. Зокрема відповідно до його трудової книжки з 1986 по 1990 рік ОСОБА_6 працював газоелектрозварником з тресті «Львівжитлобуд», та в подальшому з 1990 по 1992 рік і далі працював на різних підприємствах газоелектрозварювальником, з роботи його звільняли не в зв`язку із зловживанням алкоголем, а по власному бажанню. З врахуванням вищевказаного, а також того, що ОСОБА_6 постійно мав роботу газоелектрозварювальника, як в робочий так і позаробочий час, він мав постійний значний дохід, який витрачав тільки на сім`ю.

Щодо рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2009 року вказує, що з копії паспорту ОСОБА_6 вбачається, що він в 1990 році прописаний (зареєстрований) за адресою: АДРЕСА_3 , і не був виписаний. Рішення суду було прийнято заочно, відтак можна допустити, що він ОСОБА_6 не знав про нього і тому не оскаржував таке, не знав, що його виписали з квартири. Твердження про те, що ОСОБА_6 постійно до оформлення розірвання шлюбу і після наголошував, що вважає ОСОБА_2 власником квартири, є голослівними, у своїй позовній заяві про розлучення від 22 квітня 2008 року ОСОБА_6 зазначав, що спору відносно спільного майна подружжя у нього з дружиною немає на час подання такої, тобто 22 квітня 2008 року, поділу майна в 2008 році не було. Також вказує, що якби ОСОБА_2 вважала вищевказану квартиру особистою приватною власністю, вона б ще після розірвання шлюбу в 2008 році, могла б звернутися з позовом до ОСОБА_6 про визнання квартири її особистою приватною власністю, чого нею зроблено не було. Звертає увагу, що користування майном і перебування майна у власності не є тотожними, після розлучення 2008 року ОСОБА_6 користувався іншим житлом, однак залишався співвласником квартири АДРЕСА_1 .

Також не погоджується з твердженням про те, що оскільки ОСОБА_6 не був членом кооперативу та тільки ОСОБА_2 оплачувала пай за квартиру, а відтак згідно з ст. 15 Закону України «Про власність» вона набула право власності на таку. Вказує, що з врахуванням Постанови Ради міністрів Української РСР № 186 від 30 квітня 1985 року, вказаної вище постанови Пленуму Верховного суду України, а також положень Кодексу про шлюб та сім`ю України, що був чинний до 2004 року, ОСОБА_2 вступала в кооператив як представник сім`ї ОСОБА_8 , які претендували на одну квартиру в будинку, а тому міг бути тільки один представник. Відтак вважає, що право власності на квартиру було оформлено на неї, як на члена ЖБК, а не через те, що вона здійснювала оплату даної квартири.

12 грудня 2018 року ОСОБА_2 подано відповідь на відзив на зустрічний позов. Вважає, що у відзиві на позов не наведено доказів, які спростовують факти та обставини, викладені в її зустрічному позові. Зазначає, що факт придбання нею спірної квартири за особисті кошти підтверджується наданими нею письмовими доказами. Твердження ОСОБА_4 у відзиві, що ОСОБА_6 мав роботу у позаробочий час, і отримував значний дохід, який нібито витрачав тільки на сім`ю, ніяким чином не доведено і жодними доказами не підтверджується. Навпаки факт того, що ОСОБА_6 зловживав алкоголем можуть підтвердити свідки, а також дані обставини зафіксовано в адміністративних справах № 3/1326/1066/2012, № 465/1372/13-п (3/465/679/13), № 465/2454/14-п (3/465/1061/14). Вважає, що ОСОБА_6 втратив право на квартиру після рішення суду про розірвання шлюбу, оскільки сам особисто зазначив в позовній заяві, що не претендує на майно, а також після рішення суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом. Вказує, що факт того, що вона є єдиним власником квартири встановлено рішенням Личаківського районного суду у справі № 2-2510/09 від 11 серпня 2009 року, а тому згідно зі ст. 82 ЦПК України такий не підлягає окремому доведенню. Також звертає увагу на те, що у відзиві на зустрічну позовну заяву невірно обраховані кошти отримані ОСОБА_2 під час її роботи у тресті «Укрзахіднафтогазбуд», а саме не враховані виплати авансу, премій, позики, виплат з каси, лікарняних, вислуги років, допомоги матері годувальниці, тринадцятої зарплати. Вказує, що нею було отримано за 1988 р. - 783,6 руб., за 1989 р. - 2358,58 руб., 1990 р. - 1052,75 руб., 1991 р. - 1358, 47 руб., 1992 р. - 563,44 руб., позика надана на квартиру утримувалась безпосередньо з її заробітної плати.

1 лютого 2019 року представником позивача ОСОБА_4 адвокатом Мельником В.Я. подано заперечення на відповідь ОСОБА_2 на відзив на зустрічний позов. В доповнення до тверджень, що вже були викладені у відзиві, звертає увагу на те, що рішення судів за 2012-2014 роки, які долучені ОСОБА_2 до справи, не мають доказової сили, оскільки не стосуються предмету позову та зустрічного позову, такі винесені коли ОСОБА_6 проживав з 2009 року в шлюбі з ОСОБА_4 і стосуються тільки їх сім`ї. Вказує, що доказів про зловживання ОСОБА_6 алкоголем в період з 1988 року по 2002 рік ОСОБА_2 не представлено. Щодо рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2009 року додатково вказує, що в описово-мотивувальній частині такого встановлено, що ОСОБА_6 в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , прописаний, проте не проживає в ній та не бажає виписуватись, з наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_6 з однією метою, щоб визнати його таким, що тратив право на користування квартирою та в подальшому виписати. Вважає, що факт винесення судом рішення, про яке ОСОБА_6 не знав і тому не оскаржував, та яким вирішено визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 не позбавило його права володіти вищевказаним майном. Щодо твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_6 не був членом кооперативу та тільки ОСОБА_2 повторно звертає увагу на те, що відповідно до п. 3 Постанови Ради міністрів Української РСР № 186 від 30 серпня 1985 року число громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, повинно відповідати кількості квартир у жилому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва, відтак оскільки ОСОБА_8 претендували на одну квартиру в будинку, а тому від них міг бути тільки один представник. На ствердження ОСОБА_2 щодо невірного обрахування коштів, отриманих нею під час роботи в 1988-1992 роках в тресті «Укрзахіднафтогазбуд», вказує, що її дохід за 1988-1992 роки був визначений по представленим нею до суду документах, а також незалежно від розміру отриманої нею заробітної плати з доплатами, це все рівно були сімейні кошти, а не її особисті, і розпоряджатись ними вона мала право тільки в інтересах сім`ї, в тому числі і ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 4 лютого 2019 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 січня 2019 року у цивільній справі № 463/4658/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Четвертої львівської державної нотаріальної про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, зобов`язання до вчинення дій.

Ухвалою суду від 11 листопада 2020 року поновлено провадження у справі та призначено таку до розгляду в підготовче засідання.

Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 про допит у якості свідка ОСОБА_10 , закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 9 вересня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 вимоги первісного позову підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити. Зустрічний позов заперечив з мотивів, викладених у відзиві та запереченні на такий, в його задоволенні просив відмовити.

В цьому ж судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 , яка діяла на підставі ордера серії ЛВ № 012859 від 6 серпня 2018 року вимоги первісного позову заперечили з мотивів, викладених у відзиві. Зустрічний позов підтримали, пояснення надали аналогічні такому, а також викладених у відповіді на відзив на зустрічний позов, просили позов задовольнити.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в цьому ж судовому засіданні підтримали позицію відповідача ОСОБА_2 та її представника, вимоги первісного позову заперечили, зустрічний підтримали, просили задовольнити зустрічний позов, а в задоволенні первісного позову відмовити.

В судовому засіданні 20 вересня 2021 року свідок ОСОБА_10 пояснив, що зі сім`єю ОСОБА_8 знайомий з 1990 року. ОСОБА_11 познайомився з покійним ОСОБА_12 , а потім з його сім`єю. Разом з ОСОБА_12 працювали, ходили в гості один до одного. 1993 року ОСОБА_12 звільнили з роботи через зловживання ним алкогольними напоями, хоча запис про звільнення зроблено за власним бажанням. Після цього ОСОБА_12 на нього образився та він з ним бачився 1996 року, а потім в 2002 році та тоді він довідався, що ОСОБА_12 не претендує на частку в квартирі та останній казав, що квартира ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_14 в цьому ж судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 знає з 1980 року, з нею разом працювали, дружили сім`ями. Вказала, що їй відомо, що квартира в якій проживали ОСОБА_8 куплена за гроші ОСОБА_13 , якій в тому числі фінансово допомагали її батьки. Її колишній чоловік ОСОБА_12 завжди говорив, що в цій квартирі його нічого не має, бо квартиру купили батьки ОСОБА_13 та постійно жалівся, що не має стимулу в ній щось робити, бо квартира не його. Після повторного одруження приходив до неї та жалівся на нову сім`ю, казав, що хотів розірвати шлюб, однак не мав куди вертатись та знав, що його виписали з квартири ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_15 в цьому ж судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_2 знайома з 1990 року. Вказала, що колишній чоловік ОСОБА_2 . ОСОБА_12 говорив їй, що ні на що не претендує після розлучення з ОСОБА_16 . Про відмову від частки в квартирі та про те, що ОСОБА_12 знав, що його виписала з квартири відповідача, їй відомо зі слів самої відповідачки.

В судовому засіданні 18 листопада 2021 року свідок ОСОБА_17 пояснив, що ОСОБА_2 знає з 2004 року, оскільки разом працювали до 2012 року. Часто з нею спілкувались, хоча працювали в різних відділах. Вказав, що часто на роботу приходив її чоловік. Та одного разу він особисто чув, що чоловік говорив ОСОБА_2 про те, що на квартиру не претендує та така залишається їй та дітям. Це було в 2006 чи 2007 році, точно не пригадує.

Представник відповідача ОСОБА_18 ,, яка діяла на підставі ордера серії ВС № 1116816 від 28 грудня 2021 року подала 12 липня 2022 року до суду додаткові письмові пояснення відповідно до яких в задоволені первісного позову просила відмовити, оскільки вважає, що спірна квартира є власністю відповідача, так як саме вона здійснила оплату такої як член ЖБК, а протилежною стороною ці обставини не спростовано. Факт права власності на спірну квартиру також підтверджується визнанням ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування квартирою, що свідчить про відсутність будь-яких прав на цю квартиру.

В судове засідання 12 липня 2022 року не з`явилась третя особа ОСОБА_5 , будучи повідомленим про час і місце його проведення. Враховуючи, що вказана третя особа вже дала пояснення по суті спору, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у його відсутності, відносно чого інші учасники справи не заперечили.

Заслухавши пояснення учасників процесу, оглянувши матеріали цивільної справи № 463/4658/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Четвертої львівської державної нотаріальної про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, зобов`язання до вчинення дій та спадкової справи № 5/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 5 липня 1986 року по 29 листопада 2008 року, що стверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 4 від 9 січня 2018 року. Шлюб було розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 жовтня 2008 року (том 1 а.с. 72, 73).

З копії позову ОСОБА_6 про розірвання шлюбу вбачається, що позивачем в такому вказано, що спору відносно спільного майна подружжя у них на даний час немає (том 1 а.с. 94).

З копії свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 від 30 вересня 2002 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (том 1 а.с. 128).

За вказану вище квартиру сплачено кошти ОСОБА_2 , що підтверджується письмовими позиковими зобов`язаннями від 5 квітня 1988 року, платіжними дорученнями про сплату пайового внеску (том 1 а.с. 116, 134-138, 143-204).

З довідки Житлово-будівельного кооперативу № 197 від 30 серпня 2008 року № 23 вбачається, що повна вартість кооперативної квартири АДРЕСА_1 11205 крб., пайовий внесок 4400 крб. Квартира виплачена в лютому 1992 року (том 1 а.с. 142).

З листа ПрАТ «Фірма «Нафтогазбуд» від 3 серпня 2018 року № 06/322 вбачається, що ОСОБА_2 працювала в тресті «Укрзахіднафтогазбуд» з 23 жовтня 1981 року до 30 жовтня 1995 року. Стояла на квартирній черзі з травня 1982 року. Позику на квартиру отримала в квітня 1988 року, а квартиру отримала в тресті «Укрзахіднафтогазбуд» в січні 1990 року (том 1 а.с. 117).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2009 року в справі № 2-2510/09 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням ОСОБА_6 визнано таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 114).

24 січня 2009 року ОСОБА_6 і ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 24 січня 2009 року (том. 1 а.с. 15).

З акту ЛКП «Магістральне» № 411 від 18 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_6 до дня смерті проживав за адресою квартира АДРЕСА_4 (том 1 а.с. 61).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 3 січня 2018 року (том 1 а.с. 16).

9 і 10 січня 2018 року заяви про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_6 подали ОСОБА_3 і ОСОБА_5 відповідно (том 1 а.с. 58).

ОСОБА_4 20 березня 2018 року подала у Четверту львівську державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_6 , що стверджується копією відповідної заяви (том 1 а.с. 19).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 січня 2019 року в справі № 463/4658/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Четвертої львівської державної нотаріальної контори про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, зобов`язання до вчинення дій визначено ОСОБА_7 додатковий строк в два місяці, з часу набрання рішенням суду законної сили, для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України (тут і далі, чинного на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідні положення містить і стаття 60 СК України.

Оскільки квартира виплачена в лютому 1992 року, при вирішенні цього спору підлягають застосуванню і норми Закону України «Про власність», який набув чинності з 15 квітня 1991 року.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» (тут і далі, чинного на час виникнення спірних правовідносин) член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набуває право власності на це майно.

Статтею 16 Закону України «Про власність» було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб і сім`ю України.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про власність» передбачалось, що кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира надана.

Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Статтею 28 КпШС України передбачено, що у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічне положення містить стаття 70 СК України.

У підпункті а) пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що пай, внесений подружжям в житлово-будівельний кооператив у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Поділ квартири у будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається у разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а у разі відсутності згоди - за рішенням суду (частина перша статті 146 ЖК Української РСР).

Аналогічне положення містить пункт 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186.

Положення законодавства закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно набуте за рахунок особистих коштів одного із подружжя, дає підстави вважати, таке майно належним обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках.

Право власності на майно виникає з часу сплати останнього пайового внеску (стаття 15 Закону України «Про власність», пункт 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи»).

Стаття 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до положень статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Підсумовуючи викладене, судовим розглядом встановлено, що спірна квартира набута під час перебування ОСОБА_6 і ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. Кошти за квартиру сплачені ОСОБА_6 . Після укладення шлюбу з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 проживав разом з нею за адресою АДРЕСА_2 , що випливає з акту ЛКП «Магістральне» № 411 від 18 квітня 2018 року та вказаної адреси місця проживання позивача в позові.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 в 2008 році по час своєї смерті ОСОБА_6 не ставив питання про поділ спільного майна подружжя з ОСОБА_2 та не оспорював факт права власності на спірну квартиру ОСОБА_2 , доказів протилежного сторонами суду не надано.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2009 року в справі № 2-2510/09 ОСОБА_6 визнано таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 , тобто фактично позбавлено одного з елементів права власності на зазначену квартиру. Дане рішення суду набрало законної сили та ОСОБА_6 не оскаржувалось та було прийнято за вісім з половиною років до дня його смерті. Суд вважає, що за вказаний проміжок часу у випадку незгоди з рішенням суду ОСОБА_6 міг таке оскаржити в апеляційному порядку, однак цього не зробив, що може свідчити про його згоду на не претендування на частку в спірній квартирі. Стороною позивача дані обставини не спростовано в судовому порядку.

У зв`язку з наведеним суд надає віри показам свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 про те, що ОСОБА_6 не претендував на частку в спірній квартирі, і показам свідка ОСОБА_14 , що ОСОБА_6 знав, що його виписали з квартири ОСОБА_2 .

Відтак оскільки спадкодавець ОСОБА_6 не вчиняв жодних дій в підтвердження свого права на частку в спірній квартирі за час свого життя, фактично погодився з тим, що він не має права на таку, що описано судом вище, в тому числі відображено в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, а тому суд вважає, що квартира АДРЕСА_1 у відповідності до положень ст. 1218 ЦК України не входить до складу спадщини, а тому відсутні підстави для задоволення первісного позову.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 сплатила вартість квартири АДРЕСА_1 , що описано судом вище, факт права власності на квартиру фактично оспорюється ОСОБА_4 , що випливає з пред`явленого первісного позову, а тому зустрічний позов підлягає до задоволення та за ОСОБА_2 слід визнати право особистої приватної власності на зазначену квартиру.

Суд ухвалюючи рішення, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у справі в заявах по суті справи, а також в судових засіданнях доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Ухвалюючи рішення у справі у відповідності до статті 141 ЦПК України суд повинен вирішити питання судових витрат. Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення первісного позову, а зустрічний позов задовольнив, а тому з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати в розмірі 7057 гривень судового збору. Оскільки ОСОБА_2 до виходу суду в нарадчу кімнату заявила про понесенні витрати на професійну правничу допомогу, однак не надала доказів понесення таких, а тому суд при ухваленні рішення у справі не вирішує питання стягнення з ОСОБА_4 даних судових витрат.

Керуючись ст.ст. 141, 265, 273, 274, 280, 282-284, 289 ЦПК України, суд

ухвалив:

в задоволенні позову позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання спільним майном подружжя, визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права приватної власності на квартиру задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 7057 (сім тисяч п`ятдесят сім) гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Треті особи: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ;

ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 .

Суддя: Стрепко Н.Л.