Постанова

Іменем України

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 757/63756/18

провадження № 61-8381св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Саленко Ярослав Юрійович, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року у складі судді Бусик О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання кредитного договору недійсним.

На обґрунтування позову посилався на таке.

20 грудня 2018 року з електронного ресурсу «Єдиний державний реєстр судових рішень» та «Стан розгляду справ» він дізнався про наявність судового рішення у справі № 185/3599/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором від 01 лютого 2010 року № SAMDN9021.

Зокрема, заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 379 418,42 грн.

Посилався на те, що про існування зазначеного кредитного договору йому нічого не відомо, жодних кредитних договорів він не підписував.

Отже, відповідач у такий спосіб намагається стягнути з нього кошти за неіснуючим договором.

Просив визнати недійсним кредитний договір від 01 лютого 2010 року № SAMDN9021.

Короткий зміст рішень судів

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що надані відповідачем виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , копії платіжних доручень за період з березня 2010 року до липня 2010 року щодо руху коштів за рахунком, що належить ОСОБА_1 , свідчать про виконання позивачем умов кредитного договору, засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків, передбачених зазначеним кредитним договором.

З моменту оформлення кредитного договору пройшло більш ніж 9 років, позивач користувався відкритим на підставі кредитного договору від 01 лютого 2010 року кредитним рахунком та здійснював його поповнення, відрахування з рахунку, погашення спірного кредитного договору.

Таким чином, позивач був обізнаний про існування кредитного договору та відкритого на його підставі рахунку, про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погоджувався, про що свідчить факт тривалого користування кредитними грошовими коштами та погашення, які він здійснював.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У травні 2021 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Саленко Я. Ю., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

На обґрунтування касаційної скарги посилається на таке.

Невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.

Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним. Отже, віднесення кредитного договору за юридичною природою до реальних договорів є неправильним, а висновок суду апеляційної інстанції зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права та без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Таким чином, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права щодо правової природи кредитного договору суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо доведеності укладення оспорюваного позивачем кредитного договору, що призвело до винесеного судами першої та апеляційної інстанцій неправомірних рішень.

В позовній заяві, клопотанні про витребування оригіналів документів та відповіді на відзив відповідача він зазначав про необхідність витребування та дослідження саме оригіналу зазначеного кредитного договору. Проте відповідач самостійно підтвердив факт відсутності в нього оригіналу оспорюваного кредитного договору.

Отже, письмовий доказ укладення договору відсутній і судом не досліджувався, що є підставою для скасування судових рішень та визнання такого правочину недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 лютого 2020 року під час касаційного перегляду попередніх рішень судів першої та апеляційної інстанцій, про обов`язковість наявності оригіналу кредитного договору, ухвалили рішення на підставі наданої відповідачем виписки з його особового рахунку та копій платіжних доручень за період з березня 2010 року до липня 2010 року щодо руху коштів за рахунком, що нібито свідчить про виконання ним умов кредитного договору та засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків, передбачених кредитним договором.

Проте вказані докази не можуть слугувати підтвердженням існування кредитного договору між сторонами, оскільки вони не є первинними документами, не відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 4.10 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України».

Фактично із зазначених висновків судів випливає, що під час вирішення цієї справи вони застосували доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

З метою підтвердження факту непідписання оспорюваного кредитного договору, ним було заявлено клопотання про витребування оригіналу договору, яке було задоволено в судовому засіданні. Проте оригіналу кредитного договору відповідачем надано не було, що позбавило позивача можливості подати клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою доведення факту непідписання ним оспорюваного кредитного договору.

Отже, беручи до уваги той факт, що проведення судової почеркознавчої експертизи стало неможливим у зв`язку з відсутністю оригіналу оскаржуваного кредитного договору, ураховуючи вжиття заходів для витребування оригіналів необхідних документів та ухилення відповідача від надання оригіналу кредитного договору, що унеможливило проведення експертизи у справі, обґрунтованим та доведеним є факт, що підпис у кредитному договорі від 01 лютого 2010 року № SAMDN9021 виконано не позивачем.

В оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції послався на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року та на обставини, які були встановлені в цьому рішенні як на обставини, які мають преюдиційний характер у цій справі.

Проте зазначене заочне рішення було скасоване ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2019 року у справі № 185/3599/16-ц, а тому законної сили не набрало.

Отже, жодні обставини у справі № 185/3599/16-ц не встановлені та не можуть використовуватися у цій справі.

Судові рішення оскаржуються з підстав неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 301/1310/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 2607/8459/12, від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 05 травня 2018 року у справі № 459/3597/14-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 64/9078/15-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 336/5372/15-ц, від 14 травня 2018 року у справі № 576/1201/16-ц, від 22 квітня 2021 року у справі № 640/13154/14-ц, від 07 грудня 2020 року у справі № 295/13823/14-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 242/2539/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11, Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс14.

У липні 2021 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від АТ КБ «ПриватБанк», у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

На обґрунтування відзиву посилається на те, що надані АТ КБ «ПриватБанк» докази та пояснення беззаперечно підтверджують факт укладення зазначеного кредитного договору між банком та ОСОБА_1 .

Посилання позивача на невиконання вимог ухвали суду про витребування оригіналу договору є безпідставним, оскільки банк на виконання вимог ухвали суду надав об`єктивну відповідь щодо неможливості надання оригіналу кредитного договору.

Крім того, позов пред`явлено після спливу позовної давності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Саленко Я. Ю., на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2022 рокусправу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

01 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки № SAMDN9021 (т. 1, а. с. 20).

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року у справі № 185/3599/16-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01 лютого 2010 року № SAMDN9021 у розмірі 379 418,42 грн, з якої 212 514,08 грн - заборгованість за кредитом, 148 360,61 грн - заборгованість зі сплати процентів за користуванням кредитом, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 18 043,73 грн - штраф (процентна складова).

Зазначеним рішенням було встановлено, що 01 лютого 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримав від позивача платіжну картку у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 26,40 % річних за користування кредитом, надалі змінив кредитний ліміт. Відповідно до пункту 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, з якими відповідач ознайомився та погодився при підписанні договору від 01 лютого 2010 року, відповідач повинен погашати заборгованість за кредитом, проценти за його використання та комісію. Відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг у разі порушення строків платежів більш ніж на 30 днів, відповідач зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн та 5 % від суми позову. Зобов`язання, передбачені кредитним договором, відповідач не виконав. Станом на 24 березня 2016 року заборгованість за кредитним договором склала 379 418,42 грн, з якої 212 514,08 грн - заборгованість за кредитом, 148 360,61 грн - заборгованість зі сплати процентів за користуванням кредитом, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 18 043,73 грн - штраф (процентна складова).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року скасовано та призначено справу до розгляду.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначав, що зазначений договір з відповідачем не укладав та не підписував, тому наявні правові підстави для визнання його недійсним.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя цієї статті).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

На підставі частини другої статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Встановлено, що на заперечення доводів позивача про непідписання ним оспорюваного кредитного договору відповідач надав виписку з особового рахунку ОСОБА_1 за період з 02 лютого 2010 року до 31 березня 2019 року та копії платіжних доручень за період з березня 2010 року до липня 2010 року щодо руху коштів по рахунку, що належить ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 184-250, т. 2, а. с. 26-69).

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі

№ 219/7527/16-ц (провадження № 61-17922св20) зазначено, що «суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, провадження

№ 61-6279св19, від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19, провадження № 61-10096св20, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, провадження № 61-9618св19, та не врахували, що виписка з карткового рахунку є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, тому повинна досліджуватись в сукупності з іншими доказами, проте це не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень саме з цих підстав. Твердження судів, що наданий банком розрахунок не є підтвердженням боргу, оскільки не є первинним документом, є необґрунтованими, з огляду на таке. Належним чином дослідити поданий стороною доказ (в цьому випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. На підтвердження заборгованості кредитор надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, який разом з випискою з карткового рахунку підтверджує виникнення заборгованості з боргових зобов`язань та їх розмір, отже, є належним доказом на підтвердження наявності заборгованості, проте відповідач вказаний розрахунок не спростувала та власного не надала».

Отже, враховуючи обставини, встановлені судами у цій справі, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, при цьому відповідачем надано виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , копії платіжних доручень за період з березня 2010 року до липня 2010 року щодо руху коштів за рахунком, що належить ОСОБА_1 , які свідчать про виконання позивачем умов кредитного договору, засвідчують його волю до настання відповідних правових наслідків, передбачених кредитним договором.

Доводи касаційної скарги про те, що належними та допустимими доказами на підтвердження надання банком позичальнику кредитних коштів може бути виключно оригінал кредитного договору, а з приводу їх погашення позичальником - первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та пункту 4.10 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», що відсутні у матеріалах цієї справи, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відсутність у відповідача можливості надати суду оригінал кредитного договору від 01 лютого 2010 року № SAMDN9021 обумовлена незалежними від волі відповідача обставинами, зокрема проведенням у регіоні за місцем знаходження архіву Донецького Регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Макіївка, вул. Московська, 58, де знаходився оригінал зазначеного кредитного договору, антитерористичної операції.

Щодо наведених обставин (об`єктивної неможливості банку надати оригінали документів, необхідних для проведення експертного дослідження), очевидно, був обізнаний і позивач.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

У контексті спірних правовідносин Верховний Суд вважає, що поведінка ОСОБА_1 , в частині заперечення факту існування кредитного договору лише з підстав неможливості банку надати оригінали первинних документів, не відповідає стандарту добросовісної поведінки учасника цивільних правовідносин, оскільки відповідач обґрунтував неможливість надання оригіналу кредитного договору.

Аргументи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 301/1310/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 2607/8459/12, від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 05 травня 2018 року у справі № 459/3597/14-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 64/9078/15-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 336/5372/15-ц, від 14 травня 2018 року у справі № 576/1201/16-ц, від 22 квітня 2021 року у справі № 640/13154/14-ц, від 07 грудня 2020 року у справі № 295/13823/14-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 242/2539/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11, Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс14, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що у праві України доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення (див. постанову Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс14). Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.

У постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 301/1310/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 2607/8459/12, від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує намір та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або уповноваженими особами».

У постановах Верховного Суду від 05 травня 2018 року у справі № 459/3597/14-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 64/9078/15-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 336/5372/15-ц, від 14 травня 2018 року у справі № 576/1201/16-ц зазначено, що для повного та всебічного встановлення обставин справи, необхідним є надання до суду та дослідження саме оригіналів оспорюваних договорів.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі

№ 640/13154/14-ц (провадження № 61-8753св20) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 1054, статті 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Підпис у договорі - це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (стаття 202 ЦК України), і стверджує про волевиявлення сторони. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа (правова позиція Верховного суду України, висловлена у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-127цс13)».

У постанові Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі

№ 295/13823/14-ц (провадження № 61-23026св19) зазначено, що «факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на укладення оспорюваної додаткової угоди від 13 серпня 2010 року № 1 до кредитного договору № 1 від 30 січня 2009 року підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 26 січня 2018 року № 1002/17-25/128/18-25, відповідно до якого підписи на додатковій угоді від 13 серпня 2010 року № 1 до кредитного договору виконані не ОСОБА_1, а іншою особою. Установивши під час розгляду справи факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на укладення оспорюваної додаткової угоди, оскільки згідно з вказаним експертним висновком ця додаткова угода останнім не підписана, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання такого правочину недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України».

У постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 242/2539/16-ц зазначено, що «установивши, що проведення судової почеркознавчої експертизи стало неможливим у зв`язку з відсутністю оригіналу досліджуваного договору поруки, та ураховуючи вжиття судами всіх необхідних та достатніх заходів з метою отримання від відповідачів ТОВ «Трансмет-трейд» та ТОВ «Компанія з управління активами «Спільні інвестиційні проекти» оригіналу оспорюваного договору поруки, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність обставин того, що підпис у договорі поруки від 14 березня 2011 року № П120П-13Ю/1 виконано не ОСОБА_1».

З урахуванням наведеного доводи заявника щодо неврахування судами наведених ним висновків Верховного Суду, Верховний Суд до уваги не бере, оскільки вказані постанови, хоча і прийняті в подібних правовідносинах, проте за різних обставин, які встановлені судами.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції послався на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року та на обставини, які були встановлені в цьому рішенні як на обставини, які мають преюдиційний характер у цій справі, проте зазначене заочне рішення скасоване, тому жодні обставини у справі № 185/3599/16-ц не встановлені та не можуть використовуватися у цій справі, є безпідставними, оскільки суди попередніх інстанцій посилались на докази, надані у справі, яка переглядається, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені у позовній заяві та апеляційній скарзі, були предметом перевірки судів попередніх інстанцій, яким надана належна оцінка. Відповідно до повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Погоджуючись з результатом вирішення спору у цій справі, Верховний Суд також звертає на таке.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21)зазначила, що «Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (…). У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (…). Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується».

У цій справі позивач пред`явив вимогу про визнання кредитного договору недійсним з мотивів його неукладеності (непідписання договору та неотримання коштів за ним), а отже, обрав неналежнийспособом захисту прав та інтересів, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним, що також є самостійною підставою для відмови у позові.

Зазначеного суди попередніх інстанцій не врахували, проте, встановивши недоведення факту непідписання позивачем оспорюваного кредитного договору, правильно по суті вирішили спір, відмовивши у позові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Саленко Ярослав Юрійович, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко