КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1121/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року у складі судді Макаренко О.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства "Адміністрація морських портів України", третя особа: Професійна спілка персоналу державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про розірвання трудового договору, стягнення премії та середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася у суд із вказаним позовом, в якому з урахуванням змін просила: розірвати трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 та державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ») за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з 04 вересня 2020 року, у зв`язку з невиконанням ДП «Адміністрація морських портів України» законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України; стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 премії за підсумками роботи за 2, 3, 4 квартали 2019 року та за 1, 2, 3 квартали 2020 року в загальному розмірі 165 000 грн; компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за час затримки: з 04 вересень 2020 року у розмірі 215 455 грн 12 коп та по день винесення рішення судом; відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що з 15 квітня 2019 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 26 травня 2020 року № 132/10 «Про зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці» передбачено зміни істотних умов праці позивача з визначенням її місця роботи за адресою: АДРЕСА_1 .

22 липня 2020 року позивач звернулася до відповідача з заявою, у якій просила розірвати трудовий договір на підставі частини 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України через порушення відповідачем законодавства про працю, невиконання умов Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки та трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому Колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України

31 липня 2020 року ДП «АМПУ» надало відповідь з відмовою в задоволенні заяви про розірвання трудового договору на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України.

Позивач зазначає, що ДП «АМПУ» допущено численні порушення законодавства України про працю, невиконання умов Колективного договору, та порушено її трудові права як працівника підприємства, в т.ч. щодо переведення на інше місце роботи та невиплати квартальної премії, що на її думку є підставою для розірвання трудового договору на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ДП «АМПУ» розірвати трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 та ДП «АМПУ» за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з 04.09.2020, у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, умов колективного та трудового договору з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 премії за підсумками роботи за 2, 3, 4 квартали 2019 року та за 1, 2, 3 квартали 2020 року в загальному розмірі 165 000 грн.

Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, в розмірі середнього заробітку за час затримки: з 04.09.2020 по 31.08.2021, у розмірі 336 819 грн 08 коп. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ДП «АМПУ» посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не повне з`ясовано обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що районним судом незважаючи на подане клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін прийнято рішення без виклику та жодним чином не обґрунтовано підстави відмови у задоволенні клопотання ДП «АМПУ».

Вказано, що в порушенні норм процесуального права районний суд прийняв подані позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог проте, не навів жодних обґрунтувань щодо прийняття зазначеного рішення.

Також, скаржник не погоджується з висновками суду, що в ДП «АМПУ» не мало місце введення нових змін в організації виробництва і праці та відповідно не мало права змінити істотні умови праці позивача, що є порушенням ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

Зазначено, що, судом при прийнятті рішення неправильно застосований закон, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме ст. 22 Закону України «Про професійні пілки, їх права та гарантії діяльності» та ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України, оскільки зазначеними вище нормами права не передбачено обов`язок роботодавця погоджувати з профспілками зміни в організації виробництва і праці. Зазначені норми передбачають обов`язок роботодавця надати інформацію профспілкам у разі планування звільнення працівників.

Непогоджується скаржник із задоволеними вимогами про виплату квартальних премій, оскільки така виплата є правом, а не обов`язком роботодавця і виключно йому належать дискреційні повноваження щодо їх надання та визначення розміру, та судом при розрахунку не було досліджено фактично відпрацьований час позивача відповідно до наданих ДП «АМПУ» табелів обліку робочого часу.

Крім того, в рішенні суду зазначено, що відповідач не створив та не забезпечив умови праці, необхідні для успішного виконання покладених обов`язків позивача, разом з тим відповідно до наказів ДП «АМПУ» від 03.04.2020 № 24/10-АГ, від № 27/10-АГ, від 07.05.2020 № 30/10-АГ затверджено перелік працівників апарату управління ДП «АМПУ», яким доручається виконувати роботу, визначену трудовим договором вдома, затверджений наказом ДП «АМПУ» від 26.03.2020 № 19/10-АГ. До зазначеного переліку працівників апарату управління також була включена позивач, а тому відповідачем були дотримані вимоги законодавства України щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19.

Також, звертає увагу на висновок суду про те, що відповідачем безпідставно не надано позивачу частину щорічної відпустки та не надано щорічну відпустку повної тривалості та відповідно не попереджено позивача про початок щорічної відпустки за два тижні, разом з тим в матеріалах справи відсутня будь-яка заява позивача про надання їй відпустки та взагалі не зазначено, що її не було попереджено про початок щорічної відпустки за два тижні.

Окрім цього, не погоджується скаржник із задоволенням позовних вимог в частині стягнення з ДП «АМПУ» середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що позивач на даний час не звільнена з роботи, наказ про її звільнення відсутній, відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України відсутні підстави для сплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У відзивах на апеляційну скаргу ДП «АМПУ» - ОСОБА_1 та професійна спілка персоналу державного підприємства "Адміністрація морських портів України", просять рішення районного суду, яке постановлено у відповідності до практики Верховного Суду та з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні Сидоренко Д.О. в інтересах ДП «АМПУ» просив апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , а також третя особа ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 09.04.2019 між ОСОБА_1 та ДП "АМПУ" було укладено трудовий договір з призначенням позивачки на посаду фахівця архівної справи 1 категорії сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" згідно наказу від 09.04.2019 № 354-к (а.с. 32 т.3).

Наказом від 24.01.2020 № 98-к ОСОБА_1 переведено на посаду документознавця сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління ДП "АМПУ" з 01.02.2020 (місце роботи - м. Київ, Контрактова площа, 10А) (а.с. 33 т.3).

Встановлено, що 26.05.2020 адміністрацією ДП "АМПУ" видано наказ від № 132/10 "Про зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці".

Відповідно до пункту 1 наказу з 05.08.2020 в апараті управління ДП "АМПУ" запроваджено зміни в організації виробництва і праці шляхом зміни місць роботи позивачки, які визначені за адресами: м. Київ, Контрактова площа, буд. 10-А та м. Київ, проспект Перемоги, буд. 14, на інше місце роботи за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 2 Наказу у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, визначеними у пункті 1 Наказу, з 05.08.2020 передбачено зміни істотних умов праці позивачки, визначивши її місце роботи за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 56 т.1, 57 т. 2).

29.05.2020 року ОСОБА_1 ознайомилася з повідомленням про наступну зміну істотних умов праці, про що міститься її підпис (а.с. 231 т.5).

Відповідно до справи, 22.07.2020 позивачка звернулася до ДП "АМПУ" з заявою, у якій просила розірвати трудовий договір, укладений між ДП "АМПУ" та нею, ОСОБА_1 , документознавцем сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління ДП "АМПУ", на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України через порушення відповідачем законодавства про працю, невиконання умов Колективного договору трудового колективу апарату управління ДП "АМПУ" на 2016-2018 роки та трудового договору, з виплатою вихідної допомоги у розмірі, передбаченому Колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України (а.с. 21-30 т.1).

У відповідь на заяву позивачки відповідач листом вих. № 2727/10-03-06 від 31.07.2020 відмовив в задоволенні заяви про розірвання трудового договору на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 31-37 т.1).

28.08.2020 позивач звернулася до ДП "АМПУ" з заявою, у якій просила провести повний розрахунок з виплатою сум: відпускні, матеріальна допомога на оздоровлення у зв`язку з відпусткою, квартальна премія, місячна премія, компенсація за невикористану відпустку тощо, та видати належно оформлену трудову книжку (а.с. 38-50 т.1).

Відповідач листом вих. № 3184/10-01-01 від 08.09.2020 відмовив в задоволенні заяви позивачки (а.с. 43-44 т.3).

03.09.2020 позивачка звернулася до ДП "АМПУ" з заявою з проханням надіслати їй поштою трудову книжку, довідку про доходи з помісячною розбивкою, довідку про середньомісячну заробітну плату з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", належним чином завірену копію наказу про звільнення її з роботи з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 53 т.1).

Відповідач листом вих. № 3205/10-01-01 від 10.09.2020 відмовив у задоволенні заяви позивача (а.с. 54 т.1).

Районний суд, зобов`язуючи ДП "АМПУ" розірвати трудовий договір та стягнути з ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку у розмірі 336 819 грн 08 коп. виходив з того, що відповідачем порушено вимоги трудового законодавства та умови колективного договору.

А також стягуючи на користь ОСОБА_1 премії за підсумками роботи за 2, 3, 4 квартали 2019 року та за 1, 2, 3 квартали 2020 року в загальному розмірі 165 000 грн, районний суд посилався на те, що відповідачем не надано доказів для звільнення його від обов`язку передбаченого умовами колективного договору або інших підстав для припинення виплат квартальної премії.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1,2 та 4 ст. 10 ЦПК).

У відповідності до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Так, звертаючись у суд із позовом ОСОБА_1 як на підставу заявлених нею вимог посилалася на наказ ДП «АМПУ» від 26.05.2020 № 132/10 «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці» з 05.08.2020 в апараті управління ДП «АМПУ», яким запроваджено зміни в організації виробництва і праці шляхом зміни місць роботи працівників апарату управління ДП «АМПУ», які визначені за адресами: м. Київ, Контрактова площа 10А та м. Київ, проспект Перемоги, 14, на інше місце роботи за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Попередження це письмова пропозиція працівникові продовжити роботу після того, як власник з дотриманням установленого законодавством двомісячного строку змінить істотні умови праці. Працівник може прийняти цю пропозицію та продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці або ж відмовитися від неї. Двомісячний строк попередження передбачено для того, щоб працівник міг знайти собі іншу роботу, якщо його не влаштовує зміна істотних умов праці.

Верховний Суд неодноразово висловлював правовий висновок, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник немає права змінити істотні умови праці (постанова Верховного Суду України від 23 березня 2016 року в справі № 6-2748цс15, постанови Верховного Суду від 21 лютого 2018 року, справа № 761/3388/15-ц, провадження №61-2435св18, від 31 березня 2021 року, справа № 332/890/20, провадження № 61-643св21, від 08 липня 2020 року, справа № 501/3407/18, провадження № 61-15070св19).

Питання віднесення тих чи тих умов праці до істотних чи неістотних виникає тоді, коли в роботодавця виникає необхідність їх змінити. У таких випадках роботодавцеві потрібно узгодити це питання з кожним працівником, адже одна й та сама умова праці для одного з них може бути істотною, а для іншого ні.

Встановлено, що 28.05.2020 ДП «АМПУ» було складено повідомлення про наступну зміну істотних умов праці. З даним повідомленням позивачка була ознайомлена 28.05.2020. У вказаному повідомлені було зазначено, що нові умови праці за посадою ОСОБА_1 будуть запроваджені не раніше ніж через два місяці з дати її ознайомлення з цим повідомленням та було запропоновано у цей строк надати письмову згоду або відмову продовжувати роботу у зв`язку зі зміною істотних умов праці, зазначивши, що у разі незгоди на продовження роботи в нових умовах праці, трудовий договір буде припинено за п.6 ст. 36 КЗпП України з виплатою згідно ст. 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі не менше середньомісячного заробітку (а.с. 231 т.5).

Убачається, що позивачка 22.07.2020 та 28.08.2020 зверталася до ДП «АМПУ» з заявами де просила розірвати з нею трудовий договір, укладений ДП "АМПУ" на невизначений строк, на підставі частини 3 ст. 38 КЗпПУкраїни, а також з заявою від 03.09.2020 в якій зокрема просила направити їй належним чином завірену копію наказу про звільнення її з роботи з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

У відповідь на вказані заяви за замістом відповідачем було повідомлено про відсутність підстав звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, посилаючись на відсутність у роботодавця права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору, звертаючи увагу на можливість ініціювати припинення (розірвання) трудового договору з інших підстав, передбачених трудовим законодавством.

Тобто, з долучених до справи доказів убачається, що ОСОБА_1 не звільнена з посади документознавця сектору організації і координації архівної справи управління документального супроводу апарату управління ДП "АМПУ" та перебуває в трудових відносинах з відповідачем.

Так, перевіряючи рішення суду першої інстанції на відповідність висновків обставинам справи стосовно зобов`язання відповідача розірвати трудовий договір на підставі п.3 ст.38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-120цс12 від 31 жовтня 2012 року.

Вказане свідчить про те, що, отримавши заяву працівника про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України, роботодавець або задовольняє її, або відмовляє, що має наслідком вирішенням спору, зокрема, судом.

Незадоволення заяви про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України призводить до відстрочення видачі працівнику трудової книжки та витрат, пов`язаних із виплатою середнього заробітку по день видачі трудової книжки у відповідності до частини 5 статті 235 КЗпП України.

За змістом вказаної правової норми, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, що роботодавець відмовився звільняти працівника на його вимогу за частиною 3 статті 38 КЗпП України, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.

За таких обставин, суд має перевірити, чи мали місце порушення з боку роботодавця вимог трудового законодавства, в тому числі умов колективного договору, на які посилався позивач.

При цьому, апеляційний суд враховує наступне.

Так, ДП «АМПУ» діє відповідно до Статуту п. 7.2 якого визначено, що управління Підприємством здійснює Голова Підприємства, який підзвітний Уповноваженому органу управління (Міністерство інфраструктури України).

Згідно з п. 7.4 Статуту ДП «АМПУ» Голова Підприємства самостійно, в межах своєї компетенції, вирішує питання діяльності Підприємства, за винятком тих, що віднесені законодавством України та/або цим Статутом до компетенції наглядової ради Підприємства та/або Уповноваженого органу управління.

Відповідно до п. 7.5 Статуту ДП «АМПУ» Голова підприємства у межах своєї компетенції видає накази, розпорядження, інструкції та інші акти (рішення, доручення тощо) і дає вказівки, що відповідають вимогам законодавства України та є обов`язкові до виконання для всіх працівників, у тому числі структурних та відокремлених підрозділів Підприємства.

ДП «АМПУ» є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 № 133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

ДП «АМПУ» забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрації морського порту). На сьогоднішній день у складі підприємства діють 15 філій, з яких 13 - адміністрації морських портів, створені на базі Бердянського, Білгород-Дністровського, Ізмаїльського, Іллічівського, Маріупольського, Миколаївського, Одеського, Ренійського, Скадовського, Усть-Дунайського, Херсонського морських портів, морських портів «Ольвія» та «Південний», а також філія «Дельта-лоцман» (м. Миколаїв) та філія «Днопоглиблювальний флот» (м. Одеса).

Отже, враховуючи організаційну, технічну, управлінську недоцільність функціонування 2 офісів, з метою оптимізації операційних витрат ДП «АМПУ», підвищення рівня організації управління відокремленими підрозділами (філіями ДП «АМПУ») з найбільш наближеного міста України було прийнято рішення щодо зміни місць роботи працівників з орендованих офісних приміщень у м. Києві до власної будівлі у м. Одесі, що закріплена за ДП «АМПУ» на праві господарського відання, в якій є робочі місця, повністю пристосовані для забезпечення виконання працівниками апарату управління покладених на них завдань і функцій.

Відповідно до справи, в межах передбачених повноважень ДП «АМПУ» 26.05.2020 було видано наказ № 132/10 «Про зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці», в апараті управління державного підприємства.

Встановлено, що наказ містить усю необхідну інформацію про зміни в організації виробництва - шляхом розміщення робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП «АМПУ» у м. Одесі та відповідне обґрунтування - забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, забезпечення економічного та раціонального використання матеріальних та фінансових ресурсів підприємства та створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «АМПУ».

Тобто, у ДП «АМПУ» мало місце введення нових змін в організації виробництва і праці та відповідно ДП «АМПУ» мало права змінити істотні умови праці позивачки.

Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 20.03.2019 у справі № 317/4223/16-ц, у постанові від 08.04.2020 у справі № 756/10727/16 проведення заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника і суд не вправі обговорювати та вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва і праці.

Отже, у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, у зв`язку з чим у відповідності до положень ст.32 КЗпП України державне підприємство мало право змінити істотні умови праці, що залишилося без належного врахуванням районним судом під час ухвалення рішення.

Також підлягає до врахування й правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 21.02.2018року у справі № 761/3388/15-ц, у якій розглядалося питання законності наказу ДП «АМПУ», з аналогічним обґрунтуванням, що має місце у наказі

ДП «АМПУ» від 26.05.2020року №132/10.

Зокрема, Верховний Суд зазначив, що оскаржуваний наказ виданий з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ», створення умов для підвищення продуктивності праці працівників, а також: для забезпечення економного та раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства. Запровадження змін в організації виробництва і праці є правом роботодавця, який вправі самостійно визначити найбільш вигідні умови здійснення його господарської діяльності. При цьому, провадження господарської діяльності підприємства не повинно порушувати трудових прав працівників, що дотримано відповідачем. Визначаючи розумний баланс між інтересами позивача та відповідача, Верховний Суд виходить з того, що у досліджуваній правовій ситуації право відповідача на застосування об`єктивних та обґрунтованих змін в організації виробництва і праці підприємства переважає над приватними інтересами позивача.

За таких обставин, колегія суддів вважає поспішним висновок суду першої інстанції про те, що у відповідача не мало місце введення нових змін в організації виробництва і праці, а тому державне підприємство не мало права змінювати істотні умови праці позивачки.

При цьому, колегія суддів враховує також долучені до справи докази про те, що згідно наказу №622-к від 24.09.2020 ОСОБА_1 з 28.09.2020 визначено робоче місце за адресою м. Київ, пр. Перемоги,14 (а.с.155 т.1).

Не ґрунтуються на положеннях ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ч.2 ст. 49-4 КЗпП України висновки суду про порушення державним підприємством згаданих вимог, пов`язаних з не проведенням адміністрацією підприємства з профспілками консультацій, які б передували пом`якшенню несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про професійні пілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Відповідно до ч. 2 ст. 49-4 КЗпІІ України ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнутьза собою скорочення чисельності або штату працівників. погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним щілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи звеленню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Отже, згаданими нормами передбачено обов`язок роботодавця надати інформацію профспілкам у разі планування звільнення працівників, а не проведення змін в організації виробництва і праці.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 у справі № 761/3388/15-ц.

Не передбачено й умовами Колективного договору звертатися до профспілкового органу за погодженням у випадку застосування зміни в організації виробництва і праці.

Так, згідно п.2.2.2 Колективного договору трудового колективу, апарату управління ДП «АМПУ» на 2016-2018 роки у питаннях зайнятості та формування фінансового плану Адміністрація зобов`язується у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, скорочення чисельності працівників завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень, надати Профспілці письмову інформацію про причини, терміни їх проведення, кількість і категорії працівників, яких це може торкнутися, а також про заходи, спрямовані на працевлаштування працівників, що підлягають звільненню.

При цьому, підлягає врахуванню й зміст долученого до справи протоколу № 145/10 від 16.06.2020, відповідно до якого, незважаючи на необов`язковість вчинення таких дій, адміністрація підприємства обговорювала з профспілковими організаціями питання запровадження в підприємстві змін в організації виробництва і праці.

Зазначене свідчить про те, що районний суд,ухвалюючи рішення, неправильно витлумачив зміст положень ст. 22 Закону України «Про професійні пілки, їх права та гарантії діяльності» та ч. 2 ст. 49-4 КЗпІІ України, а також умови Колективного договору.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не погоджується з висновками районного суду в цій частині та не вбачає порушень з боку ДП «АМПУ» трудового законодавства та колективного договору, що виключає задоволення вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача розірвати трудовий договір на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України та стягувати вихідну допомогу.

Що стосується висновків суду в частині задоволення вимоги про стягнення з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з посиланням на ст. ст. 116, 117 КЗпП України, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, вказаними нормами права передбачено виплату відповідного заробітку у випадку звільнення працівника, проте як убачається зі справи, позивачка не звільнена з роботи, трудовий договір з нею не розірвано, а тому відсутні підстави для сплати останній середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст. 116, 117 КЗпП України.

Перевіряючи відповідність твердження позивачки про порушення підприємством умов колективного договору щодо виплати квартальних премій, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини 1 статті 9-1 КЗпП України, підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

За змістом Положення про преміювання за підсумками роботи за місяць та квартал працівників апарату управління ДП «АМПУ» (Надалі - Положення про преміювання), преміювання за основним результатом діяльності проводиться за підсумками роботи ДП «АМПУ» за місяць і квартал (пункт 2).

Відповідно до пункту 3 Положення, розмір премії працівників визначається виходячи з фінансового плану Підприємства відповідно до пункту 4 цього Положення (але не менше ніж 50 %).

Згідно з пунктом 3.3.1 колективного договору, у питаннях матеріального заохочення за результатами праці Адміністрація зобов`язується з метою матеріального стимулювання Працівників у збільшенні прибутку і підвищення рентабельності Підприємства, забезпеченні безпосереднього зв`язку премій за результатами праці кожного Працівника, закріплення кваліфікованих кадрів і зміцнення трудової дисципліни здійснювати преміювання, встановлювати доплати і надбавки та виплачувати винагороди згідно з окремими Положеннями, в тому числі Положенням про преміювання за підсумками роботи за місяць, квартал працівників апарату управління ДП «АМПУ» (Додаток 9 до Договору) (а.с. 75 т.3).

Пунктом 3.3.5 Договору передбачено обов`язок проводити виплати, передбачені пунктами 3.3.1 - 3.3.4 Договору, залежно від фінансових можливостей ДП «АМПУ», з правом припинення, збільшення або зменшення їх з урахуванням результатів діяльності, крім обов`язкових, що передбачені законодавством України (а.с. 75 на звороті т.3).

З викладеного вбачається, що виплата премій відповідно до Положення про преміювання (Додаток 9) не є безумовною, а здійснюється з урахуванням фінансових можливостей підприємства.

Як убачається зі справи, відповідні накази про преміювання працівників апарату управління адміністрацією не видавалися у зв`язку з відсутністю фінансової можливості.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про морські порти» адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

З урахуванням положень Закону України «Про морські порти» саме на ДП «АМПУ» покладено обов`язок щодо розвитку морської транспортної інфрастуктури України й відновлення стратегічних об`єктів портової інфраструктури та інфраструктури загального користування, в тому числі й модернізація та будівництво портових потужностей є предковою для ефективного виконання робіт з обслуговування вантажів, пасажирів та суден в морських портах України.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові від 15.12.2021 Верховного Суду у справі № 1840/2970/18, преміювання та встановлення відповідних надбавок проводиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця. Крім того, право встановлення надбавок та премій, належить саме до варіативних дискредиційних повноважень, в силу яких роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати.

Отже, премії визначаються як з урахуванням прибутків, так і видатків, а також стратегією діяльності підприємства, та не є безумовним обов`язком адміністрації, що залишилося без належного врахування судом першої інстанції та виключає правові підстави до стягнення з державного підприємства на користь ОСОБА_1 преміальних винагород за підсумками роботи за 2,3,4 квартали 2019 року та за 1,2,3 квартали 2020 року.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивачкою не доведено порушення державним підприємством положень колективного договору в частині преміювання.

Не ґрунтуються на матеріалах справи висновки суду першої інстанції про порушення відповідачем прав ОСОБА_1 у зв`язку з ненаданням їй відпустки відповідно до графіку відпусток, затверджених на підприємстві.

У матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою до адміністрації підприємства.

Не доведено матеріалами й звернення позивачки до ДП «АМПУ» з проханням надати відпустку поза затвердженого на підприємстві графіку відпусток.

Щодо стосується доводів позивачки про не забезпечення відповідачем їй належних умов праці під час пандемії коронавірусної хвороби СОVID-19, які судом першої інстанції визнано як порушення трудового законодавства, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 (в редакції від 16.03.2020) «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом DARS-CoV-19» рекомендовано центральним і місцевим органам виконавчої влади, іншим державним органам, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям забезпечити організацію позмінної роботи працівників, а за технічної можливості - також роботи в режимі реального часу через Інтернет.

Убачається, що для забезпечення виконання постанови КМУ, наказом ДП «АМПУ» від 26.03.2020 № 19/10-АГ з наступними змінами, внесеними наказами ДП «АМПУ» : від 03.04.2020 № 24/10-АГ, від 24.04.2020, № 27/10-АГ, від 07.05.2020 № 30/10-АГ затверджено перелік працівників апарату управління ДП «АМПУ», яким доручається виконувати роботу, визначену трудовим договором у період з 23.03.2020 по 22.05.2020, вдома, до якого була також включена позивачка (а.с. 51-68 т.3).

Тобто ДП «АМПУ» було дотримано вимоги законодавства України щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, а вимоги позивачки щодо незабезпечення її необхідними для роботи на дому сучасними засобами оргтехніки, в тому числі комп`ютером, принтером, ксероксом та телефонним зв`язком, не заслуговують на увагу, оскільки вказані вище накази були видані з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211.

При цьому, районним судом залишено поза увагою ту обставину, що ОСОБА_1 не оспорювала дії адміністрації підприємства, пов`язані з визначенням вдома її місця роботи в обумовлений у наказі період з 23.03.2020 по 22.05.2020, у зв`язку з цим з будь-якими заявами, зверненнями до відповідача не зверталася та не указувала на відсутність можливості виконувати роботу дома.

Не долучено до справи доказів і невиконання чи неналежного виконання позивачкою трудових обов`язків в зазначений період.

Окрім цього, районним судом в порушення положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, при наявності клопотань сторін спору про розгляд справи у судовому засіданні з їх повідомленням (викликом), вирішено спір у порядку спрощеного провадження, без виклику сторін, за наслідками якого й ухвалено незаконне рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, оскаржуване рішення районним судом постановлено з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню у повному обсязі з ухваленням по справі нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням положень ч.13 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ДП «АМПУ» підлягають стягненню понесені державним підприємством витрати, пов`язані з оплатою судового збору під час подачі апеляційної скарги, у сумі 5 675 грн 40 коп. (а.с. 20 т. 4).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного підприємства "Адміністрація морських портів України" витрати, пов`язані з оплатою судового збору апеляційної скарги, у сумі 5 675 грн 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: