КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/625/21

номер провадження: 22-ц/824/2849/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівнина рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року у складі судді Твердохліб Ю.О., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав заяву від 23 січня 2007 року, на підставі якої отримав кредитну картку із встановленим лімітом. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Позивач вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконував цих обов`язків, внаслідок чого станом на 13 грудня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 51 626 грн 82 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 41 728 грн 84 коп., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 9 897 грн 98 коп.

З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 23 січня 2007 року у розмірі 51 626 грн 82 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 41 728 грн 84 коп., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 9 897 грн 98 коп. та судовий збір у розмірі 2 270 грн 00 коп.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 січня 2007 року у розмірі 41 728 грн 84 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 9 897 грн 98 коп., представник АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, суд першої інстанції не мав підстав для відмови у стягненні відсотків по кредиту, враховуючи погоджений між сторонами розмір відсотків за користування кредитом - 36% із розрахунку 360 днів на рік, про що зазначено у заяві від 23 січня 2007 року, яка підписана відповідачем. Також у заяві містяться відомості про розмір ліміту на дату її підписання - 250 грн 00 коп., тип кредитного ліміту - фінансовий, строк дії відповідає строку дії картки, порядок погашення - щомісячними платежами в розмір 7% від суми заборгованості. Вказує, що оскільки підписанням заяви з відповідачем було погоджено розмір базової відсоткової ставки та умови кредитування, то позовні вимоги в частині стягнення відсотків підлягають до задоволення.

Вказує, що відповідач отримав кредитну карту, користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість, що свідчить про визнання відповідачем заборгованості по кредиту та згоди з умовами кредитування. Окрім того, розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту ним не надано. Зазначає, що позивачем надано суду виписку по картковому рахунку відповідача та розрахунок заборгованості, які відображають рух коштів за карткою та підтверджують наявну заборгованість. Вказані документи є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджується судовою практикою. Вказує, що суд першої інстанції, у порушення вимог ст.1054 ЦК України, стягнув частково суму простроченого кредиту та безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо погашення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 51 626 грн 82 коп. що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 41 728 грн 84 коп. не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст. 367 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 9 897 грн 98 коп., суд першої інстанції виходив із недоведеності вказаних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав заяву від 23 січня 2007 року, на підставі якої отримав кредитну картку із встановленим лімітом. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

На підтвердження своїх вимог позивач до позовної заяви надав розрахунок заборгованості за договором від 23 січня 2007 року, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видані кредитні картки за кредитним договором №б/н, копію заяви позичальника від 23 січня 2007 року, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, копію паспорта позичальника, виписку про рух коштів по рахунку відповідача.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Умов та правил надання банківських послуг, вказані Умови визначають умови, на яких банк пропонує клієнтам платіжні карти, а також інші банківські послуги, вказані у заяві і в Пам`ятці клієнта. Належним чином заповнена заява підписується клієнтом і таким чином клієнт виражає свою згоду, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг і Тарифами складають укладений договір про надання банківських послуг. Дані Умови регулюють відносини між банком та клієнтом по випуску і обслуговуванню карточного рахунку, а також інших банківських послуг, указаних в заяві.

Згідно з пунктом 3.1 Умов та правил надання банківських послуг, для надання послуг банк відкриває клієнту картрахунок, видає клієнту карти, їх вид і строк дії визначений у заяві і Пам`ятці клієнта, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата відкриття рахунку, вказана у заяві.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 січня 2007 року ОСОБА_1 підписав заяву, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 250 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% із розрахунку 360 днів на рік, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

У заяві зазначено, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з укладенням між позивачем та відповідачем кредитного договору від 23 січня 2007 року, відповідачу була видана кредитна картка № НОМЕР_1 , термін дії якої встановлено до 07/09. В подальшому банком за кредитним договором відповідачу видавались інші кредитні карти та в останнє 04 вересня 2009 року була видана кредитна картка за № НОМЕР_2 , термін дії якої встановлено до 08/23 (а.с.17).

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти вбачається, що відповідачу неодноразово змінювався розмір кредитного ліміту, який 11 липня 2019 року було встановлено у розмірі 43 518 грн 38 коп., а 16 січня 2020 року - 0 грн 00 коп. (а.с.16)

Як вбачається з розрахунку заборгованості, у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору у відповідача станом на 13 грудня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 51 626 грн 82 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 41 728 грн 84 коп., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 9 897 грн 98 коп.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1 ст. 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи невчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови оппонента

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві від 23 січня 2007 року, підписаній відповідачем, вказано, що базова процентна ставка становить 36% із розрахунку 360 днів на рік.

Разом з тим, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 25 січня 2007 року діяла процентна ставка 36,00% (на поточну заборгованість), а 72,00% (на прострочену заборгованість), з 01 січня 2013 року - 30,00% (на поточну та прострочену заборгованість), з 01 вересня 2014 року - 34,80% (на поточну та прострочену заборгованість), з 01 квітня 2015 року процентна ставка на поточну заборгованість та прострочену заборгованість збільшена до 43,20%, з 01 червня 2015 року була встановлена процентна ставка у розмірі 3,60% і остаточна заборгованість по процентам була розрахована, враховуючи змінені процентні ставки.

Підстави такої зміни розміру процентної ставки позивачем у позовній заяві не наведені, а заява позичальника такого обґрунтування не містить.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно з ч.3 ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

З огляду на наведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі 6-1374цс17.

Згідно з ч.1 ст.651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.653 ЦК України, в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі, щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16.

У пункті 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно з пунктом 4.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Згідно з пунктом 4.9 Умов та правил надання банківських послуг встановлено обов`язок банку не рідше одного разу на місяць способом, зазначеним у заяві, надавати власнику виписки про стан картрахунків і про здійсненні за минулий місяць операції по картрахунках.

Заява від 23 січня 2007 року, яка підписана ОСОБА_1 , не містить визначення способу надання відповідачу банком виписки про стан картрахунків, а відтак, саме позивач повинен був довести, що позичальник був повідомлений про зміни процентних ставок за користування кредитним коштами у спосіб, встановлений умовами договору.

А відтак, позивачем не було надано суду доказів виконання умов договору та вимог закону про повідомлення відповідача про підвищення процентної ставки.

Також, позивачем не надано доказів ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг, на які посилався банк.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час укладення кредитного договору, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

При цьому, слід зазначити, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які саме умови договору були узгоджені сторонами не є підтвердженням наявності заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі, визначеному позивачем.

Крім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач періодично погашав заборгованість, як за наданим кредитом, так і за процентами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 9 897 грн 98 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості, є безпідставними, оскільки відсутність підпису відповідача на цих Умовах фактично надає можливість банку надавати умови у будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення у заяві про ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. При цьому, із наданої позивачем копії заяви не можна зробити висновок, на які саме Умови та Тарифи, запропонованих банком, погодився відповідач.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитом є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 9 897 грн 98 коп. є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення в цій частині відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 9 897 грн 98 коп. залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: