КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4720/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації та Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року у складі судді Шереметьєвої Л.А.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва», третя особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права користування квартирою та за зустрічним позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» до ОСОБА_1 , третя особа: Київська міська рада про виселення без надання іншого жилого приміщення,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила: встановити факт її проживання однією сім`єю з донькою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартирі АДРЕСА_1 з 25 квітня 1989 року по 04 листопада 2019 року та визнати за нею право користування вказаною квартирою.

Позов обґрунтовано тим, що з 25 квітня 1989 року по день смерті доньки ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала разом з нею однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 .

Незважаючи на те, що з 20 вересня 2019 року була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 , фактично залишилася проживати в квартирі АДРЕСА_1 .

Весь час до смерті чоловіка та доньки проживала з ними однією сім`єю та була пов`язана з ними спільним побутом.

06 вересня 2019 року позивач отримала службове житло від організації, де працювала, проте продовжувала жити з донькою, оскільки остання тяжко хворіла та потребувала догляду.

В службовій квартирі АДРЕСА_2 жодного дня не проживала через тяжкий стан дочки та через непридатність наданого їй житла для використання за призначенням.

Службове житло їй надали для користування на час роботи на підприємстві, а після втрати зв`язку з підприємством її позбавлять права користування вказаним житлом.

У вересні 2021 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» звернулося до суду з зустрічним позовом про виселення позивачки зі спірної квартири.

Позов обґрунтовано тим, що будинок АДРЕСА_3 перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданий до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 травня 2015 року № 279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації» (зі змінами від 11 листопада 2016 року № 838) закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Квартира АДРЕСА_1 не приватизована, є однокімнатною, загальною площею 19.0 кв.м.

23 вересня 1995 року ордер на вказану квартиру був виданий на родину 3-х осіб: ОСОБА_4 (колишній чоловік позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_1 (дружина, позивачка в справі), ОСОБА_3 (донька, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Позивач була зареєстрована у зазначеній квартирі, а 20 вересня 2019 року вибула за адресою: АДРЕСА_4 та знята з реєстраційного обліку.

20 квітня 2021 року житлово-експлуатаційною дільницею № 904 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 , під час якого встановлено, що в квартирі проживає позивач, про що складено відповідний акт.

20 квітня 2021 року та 06 травня 2021 року позивачу було надіслано попередження з пропозицією надати передбачені правовстановлюючі документи на квартиру та у разі їх відсутності звільнити квартиру.

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва від 27 травня 2021 року за адресою: АДРЕСА_5 зареєстровані особи відсутні.

У зв`язку з чим зазначає, що вселення та проживання позивача у спірній квартирі було здійснено з порушенням діючого житлового законодавства, а тому відсутні правові підстави вважати її проживання в квартирі правомірним.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. У задоволенні зустрічного позову КК «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» відмовлено.

В апеляційній скарзі Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволення позову ОСОБА_1 та задовольнити зустрічні позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва». Вирішити питання судових витрат.

Вказано, що суд при ухваленні рішення не навів жодної норми законодавства, яка б передбачала визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 при зберіганні права користування службовим житлом за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки на час звернення до суду з вищевказаними вимогами та ухвалення рішення суду, ОСОБА_1 , забезпечена житловою площею, залишалась бути зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 де є наймачем квартири комунальної власності та зберігає за собою право проживання в ній.

Зазначено, що за ОСОБА_1 не може бути визнано право користування комунальною власністю кв. АДРЕСА_1 , якщо вона зберігає право користування жилою площею в іншому жилому приміщенні комунального житлового фонду.

Також, звертає увагу суду на те, що фотографії надані на підтвердження непридатності квартири за адресою: АДРЕСА_4 є не належним доказом, оскільки з них не вбачається ані місця їх створення, ані особи, якою їх створено, такий висновок може бути зроблений тільки відповідними фахівцями науково-дослідних інститутів, установ та організацій, які спеціалізуються на дослідженнях технічного стану будівельних конструкцій будівель та споруд.

Крім того, зазначено, що ОСОБА_1 посилається на акт ЖЕД № 2 від 20 листопада 2019 року, проте він не також може бути належним доказом, оскільки при отримання Ордеру на житло комунальної власності житлового фонду ОСОБА_1 з членом своєї сім`ї чоловіком ОСОБА_2 надали згоду та погодились на отримання кв. АДРЕСА_2 , а інформація, яка зазначається в даному акті не є тією обставиною, що свідчить про неможливість використання даного житла для проживання, а зазначає про необхідність проведення ремонтних робіт.

Таким чином ОСОБА_1 не довела належними доказами своє законне право на користування квартирою АДРЕСА_1 , при збереженні за собою права на інше комунальне житло, у зв`язку з чим в задоволенні її позову слід відмовити. Та задовольнити вимоги зустрічного позову, оскільки проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі є незаконним, протиправним та таким, що здійснене з порушенням вимог ЖК УРСР, а тому остання підлягає виселенню з кв. АДРЕСА_1 , яку вона займає без достатніх правових підстав, чим порушує право КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» на користування вказаним майном.

В апеляційній скарзі з урахуванням доповнень КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не повне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволення позову ОСОБА_1 та задовольнити позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

Вказано, що з моменту отримання ордеру на службову кв АДРЕСА_2 та проведення реєстрації за даною адресою ОСОБА_1 втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі з дня вибуття, оскільки за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, яке є комунальною власністю, якщо особа зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням комунальної власності.

Зазначено, що представник позивача вказав, що станом на сьогоднішній день вона досягла майже 60 річного віку, житлом не забезпечена. Надане їй службове житло не пристосоване для проживання, потребує капітального ремонту, на який кошти відсутні, між тим їй було відомо, у якому стані перебуває житло, яке було їй надано як службове, вона самостійно прийняла рішення про зняття з реєстраційного обліку в попередній квартирі та зареєструвалася у квартирі АДРЕСА_2 . Своєю згодою на отримання даного житла в тому вигляді, в якому воно є, вона підтвердила його належний для проживання стан.

Таким чином, вселення та проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі було здійснено з порушенням діючого житлового законодавства, а тому відсутні правові підстави вважати її проживання в квартирі правомірним.

У відзиві на апеляційну скаргу Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації адвокат Конопат М.І. в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

30 червня 2022 року протокольною ухвалою залучено до участі у справі третіх осіб Святошинську районну в м. Києві державну адміністрацію та ОСОБА_2 .

У судове засідання КМР та Святошинська районна м. Києві державної адміністрації до суду не з`явилися, про дату розгляду справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, тому колегія суддів відповідно до вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність.

Колегія суддів, вислухавши пояснення представників Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації та комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва», які просили задовольнити подані ними апеляційні скарги, ОСОБА_1 її представника адвоката Конопата М.І. та третю особу ОСОБА_2 , які просили залишити апеляційні скарги без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів справи, що чоловіку ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , був виданий ордер № 117283 Серії Б на сім`ю з 3-х осіб: він, дружина та донька, на право зайняття квартири АДРЕСА_1 (а.с. 14-19, 36 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер чоловік позивачки ОСОБА_4 (а.с. 31 т.1).

В квартирі залишилися зареєстрованими та проживали позивачка з донькою.

06 вересня 2019 року позивачці був виданий ордер № 532, відповідно до якого на час роботи на посаді робітника з комплексного прибирання ЖЕД № 2 їй надається службове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 27 т.1).

20 вересня 2019 року позивачка була зареєстрована у вказаній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла донька позивачки - ОСОБА_3 (а. с. 35 т.1).

Встановлено та не заперечується сторонами, що після зняття з реєстраційного обліку в спірній квартирі позивачка залишилася проживати в ній та проживає до теперішнього часу, що підтверджується довідкою ЖЕД № 904 КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва" від 22 листопада 2019 року № 904-960, згідно з якою позивачка не зареєстрована, але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.20-21 т.1).

З Акту від 20 листопада 2019 року убачається, що позивачка в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 не проживала жодного дня (а.с. 23 т.1).

З пояснень свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які були надані в суді першої інстанції, убачається, що ОСОБА_1 заселилися до будинку ще коли той мав статус гуртожитку та підтвердили, що з моменту заселення в 1989 році проживала сімє`ю з трьох осіб, спочатку з чоловіком, а після його смерті залишилася проживати з донькою до її смерті в листопаді 2019 року.

Також свідки підтвердили, що позивачка з донькою проживали однією сім`єю, мали спільний побут та бюджет, оскільки донька не працювала за станом здоров`я, була дуже хворою, потребувала догляду і померла в листопаді 2019 року в віці 34 років.

Крім того вказали, що відвідували надану позивачці квартиру по бульвару Кольцова в м. Києві, яка знаходиться на 1 поверсі, непридатна для проживання, в квартирі відсутні двері. Під лінолеумом на підлозі стоїть вода, в квартирі антисанітарія. Квартира потребує капітального ремонту. Пояснення свідків підтверджуються наданими в розпорядження суду фотографіями квартири (а.с. 39-48 т.1, 76-76-79, 82 т. 2).

Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями частини 1статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_1 , та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва», районний суд виходив з того, що є непропорційними вжиті відповідачем заходи щодо позивача про її виселення з займаного нею протягом тривалого часу житла. Докази надані позивачем відповідачем не спростовані.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, з огляду на наступне.

Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п.п.1,8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди вправі розглядати справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Частина 2 ст. 3 СК України передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі положеннями ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, звертаючись у суд із позовом ОСОБА_1 , вказала, що встановлення даного факту необхідно їй для реалізації права на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки службове житло їй надано для користування на час роботи на підприємстві, а після втрати зв`язку з підприємством її позбавлять права користування вказаним житлом.

Окрім встановлення факту проживання однією сімє`ю ОСОБА_1 просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 , а КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» в зустрічному позові просить виселити позивачку з указаної квартири, посилаючись, що остання зареєстрована в кв. АДРЕСА_2 , а спірна квартира закріплена на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва.

Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-60 цс12 від 11 липня 2012 року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати,чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні,чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. А отже, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

Убачається, що позивачка не зареєстрована в спірній квартирі, проте це не є перешкодою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з померлою донькою, оскільки відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Матеріалами справи доведено, що позивачка проживала однією сім`ю в квартирі АДРЕСА_1 з 25 квітня 1989 року по день смерті доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка була пов`язана з донькою спільним побутом та вела спільне господарство, про що свідчать покази свідків, а також остання сплачувала комунальні послуги, про що нею надані до позову платіжні документи.

Отже, обраний позивачкою спосіб захисту свого права узгоджується з нормами ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі визнання права.

Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання.

Відповідно до справи, надане позивачу службове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 не придатне для життя (а.с.39-48 т.1, 214,215 т.2).

При цьому, колегія суддів враховує й долучені під час апеляційного провадження докази про те, що ОСОБА_1 та її чоловік - ОСОБА_2 , вивільнили службове жиле приміщення - кв. АДРЕСА_2 шляхом зняття з реєстраційного обліку. Указана квартира станом на 26.08.2022 є вільною й обліковується як службова квартира КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» (а.с.221, 230 т.2).

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг про те, що позивачка, зареєструвавши своє місце проживання у кв. АДРЕСА_2 , зберігає за собою право на указане житлове приміщення.

Матеріалами справи доведено перебування зазначеного помешкання у непридатному для проживання стані та те, що позивачка та її чоловік повернули квартиру комунальному підприємству й знялися з реєстраційного обліку у ній.

З урахуванням викладеного, на підставі повно та всебічно досліджених доказів у їх сукупності, районний суд дійшов вірного висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва».

Таким чином, колегія апеляційного суду встановила, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації та комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 вересня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: