Справа № 761/2708/21 Головуючий 1 інстанція- Притула Н.Г.
Провадження № 22-ц/824/8108/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 грудня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 04 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адмінстрації) м.Київ Баліна Павла Павловича, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21 грудня 2015 року у справі № 761/26932/14 з урахуванням ухвали цього ж суду від 23 лютого 2016 року про виправлення описок та арифметичних помилок за відповідачкою ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/16 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачці. Відповідно право власності позивачки на 1/16 частку належної їй квартири припинено. Однак, на підставі вказаного судового рішення державний реєстратор зареєстрував за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . На вимогу позивачки про виправлення описки та приведення запису у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно у відповідності до правовстановлюючого документу (рішення суду), відповідачка не відреагувала. Посилаючись на те, що реєстраційна дія порушує її право власності просила визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київа Баліна П.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:52722435 від 18 червня 2020 року про реєстрацію права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, за ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківськогорайонного суду м.Києва від 04 листопада 2021року позов задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстраці

- 2 -

виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ Баліна П.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52722435 від 18 червня 2020 року за яким зареєстровано право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 908 грн.

Не погодившись із рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що позивачкою обраний неефективний спосіб захисту свого права. Окрім того, при скасуванні рішення державного реєстратора судом не враховано та не зазначено у рішенні відсутність яких саме документів, визначених нормами чинного законодавства, не давала підстав державному реєстратору вчиняти необхідні реєстраційні дії, а також не зазначено яким актам цивільного законодавста суперчить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що є підставою для його скасування. Якщо реєстратором допущена технічна помилка, то вона підлягає виправленню, а відтак суд залишив поза увагою що позивачкою обрано невірний спосіб захисту прав, оскільки скасування рішення державного реєстратора і реєстрації прав допускається з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, про що позивачкою вимог заявлено не було.

Позивачка ОСОБА_2 в особі представника адвоката Штеренберг О.О. подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив її позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Решта учасників правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Хміль В.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати оскаржуване рішення Шевченківськогорайонного суду м.Києваяк незаконне.

ПозивачкаОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Представник державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) м.Київ Баліна П.П. - Дубровська І.О. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримала, вважала доводи скарги обгрунтованими, а судове рішення таким, що підлягає до скасування.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник адвокат Бобровська А.О. належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу адвоката Бобровської А.О. судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,

- 3 -

які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 була власником цілої квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 08 квітня 1997 року та договору дарування частини квартири від 23 грудня 2004 року (т.1 а.с.23).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21 грудня 2015 року у справі № 761/26932/14 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки майна, належної померлому ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, та визнання права власності в порядку спадкування за законом, припинення права власності задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину майна, яке складається з: 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,8 кв.м.; 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер №:05:001:0002 в АДРЕСА_2 , площею 0,15 га, цільове призначення обслуговування господарських будівель та споруд; 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер №:05:001:0003 в АДРЕСА_2 , площею 0,39 га, цільове призначення ведення особистого селянського господарства в порядку спадкування за законом після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Цим же рішенням припинено право власності ОСОБА_2 на 1/8 частину майна, яке складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,8 кв.м.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 23 лютого 2016 року виправлено описки та арифметичні помилки в рішенні Шевченківського районного суду м.Києва від 21 грудня 2015 року у вказаній цивільній справі.

Перший абзац п`ятої сторінки рішення: «Так, виходячи з встановлених обставин, вимог чинного цивільного законодавства, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Отже, суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця на 1/4 частину квартири від 1/4 частки даного спадкового майна, що становить 1/8 його частину та, як похідне від даної вимоги, припинити право власності ОСОБА_2 на 1/8 частину цієї квартири» замінено на абзац наступного змісту: «Так, виходячи з встановлених обставин, вимог чинного цивільного законодавства, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Отже, суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця на 1/4 частину квартири від 1/4 частки даного спадкового майна, що становить 1/16 його частину та, як похідне від даної вимоги, припинити право власності ОСОБА_2 на 1/16 частину цієї квартири».

Другий абзац резолютивної частини рішення: «Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ідентифікаційний № НОМЕР_1 ) право

- 4 -

власності на 1/4 частину майна, яке складається з: 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,8 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 )» викласти в наступній редакції: «Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ідентифікаційний № НОМЕР_1 ) право власності на 1/4 частину майна, яке складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,8 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 )».

Вказані рішення та ухвала суду набрали законної сили.

На підставі зазначеного рішення та ухвали суду державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ Балін П.П. 18 червня 2020 року прийняв рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

21 січня 2021 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Право власності третьої особи ОСОБА_3 на 1/4 частку спірної квартири зареєстроване у встановленому законом порядку.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами та не заперечуються сторонами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки підставністю позову, оскільки зареєстроване право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку спірної квартири не відповідає рішенню суду, яким за останньою визнано право власності в порядку спадкування на 1/16 частину спірної квартири.

При цьому суд виходив з того, що в рішенні суду не зазначено чітко частки, на які визнано право власності за рішенням суду, а на реєстратора не покладається обов`язок по здійсненню підрахунку відповідних часток, тому на даний час неможливо виправити помилку.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду.

Зокрема, вирішуючи спір, суд прийшов до вірних висновків, що реєстрація за відповідачкою ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку спірної квартири суперечить рішенню Шевченківського районного суду м.Києва від 21 грудня 2015 року (з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 23 лютого 2016 року про виправлення описок та арифметичних помилок), яким за відповідачкою визнано право власності на 1/16 частку квартири, і як наслідок порушує права ОСОБА_2 як власника квартири АДРЕСА_1 , якій належть 15/16 частин спірної квартири.

Таке суперечить положенням ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, які визначають, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, таке порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, і згідно якої кожен має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

- 5 -

Отже, реєстрація за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину спірної квартири є незаконним та свавільним позбавленням ОСОБА_2 належного їй права власності на частину квартири, яка перевищує 1/16 частку.

Водночас, колегія суддів не може погодитися з висновками суду про наявність передбачених законом підстав для скасування оспорюваного позивачкою рішення державного реєстратора Баліна П.П. і вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо обрання позивачкою неналежного способу захисту частково обгрунтованими з таких міркувань.

Задовольняючи вимоги про скасування рішення державного реєстратора, суд не дав оцінки тому, чи призведе такий спосіб захисту до поновлення прав позивачки як власника квартири, тобто чи є такий спосіб захисту ефективним.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст.16 ЦК України.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, тобто має бути дотриманий принцип процесуальної економії (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020

- 6 -

року у справі № 50/311-б, п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, поставнова Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

З матеріалів справи вбачається, що після державної реєстраціїправа власності за ОСОБА_1 на 1/4частку квартири АДРЕСА_1 , остання 21 січня 2021 року за договором дарування подарувала 1/4частку квартири ОСОБА_3 , яка у свою чергу зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку (т.1 а.с.91-92).

Суд не звернув уваги, що скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку квартири, не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення прав позивачки, бо власником 1/4 часткиквартиризалишається третя особа ОСОБА_3 , правомірність набуття якою прав за договором дарування на цю частину квартири позивачкою в даній справі не оспорюється і відповідна частина квартири не витребовується.

За таких обставин наявність чи відсутність рішення про державну реєстраціюправа власності за ОСОБА_1 на 1/4частку спірної квартири не має правового значення, оскільки власником цієї частки на час вирішення спору є інша особа, про що мається відповідне рішення державного реєстратора і до реєстру внесено відповідний запис, і саме ці рішення і запис є чинними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на час вирішення даного спору.

У пунктах 74, 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зазначено: «за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387 і 388 ЦК України є неефективними. Таким чином, ані позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, ані позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку не відповідають належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові».

У пунктах 64-65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду знову нагадує, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення

- 7 -

застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (п.100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц п.98). Такий позов позивачем не був заявлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у п.5 ч.3 ст.2 та ст.13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно приписів ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до роз`яснень викладених у п.п.21,22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Такі ж роз`ясненя викладені у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

З огляду на відсутність договірних відносин між позивачкою і третьою особою ОСОБА_3 належним способом захисту щодо поновлення прав позивачки на належну їй частку квартири є вимога про витребування майна від останнього власника спірної квартири із застосуванням приписів ст.ст.387 і 388 ЦК України, а не скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності за попереднім власником ОСОБА_1 .

Суд наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення

- 8 -

повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, оскільки позивачкою обрано неналежний (неефективний) спосіб захисту своїх прав, який не призводить до поновлення її прав власника нерухомого майна та породжує необхідність подання інших позовів для їх захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Підтвердженням таких висновків апеляційного суду є наявність іншого спору в Шевченківському районному суді м.Києва у справі № 761/18739/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. про визнання недійсним договору дарування і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Провадження у справі № 761/18739/21 відкрите ухвалою судді від 15 листопада 2021 року.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 04 листопада 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської

- 9 -

міської державної адмінстрації) м.Київ Баліна Павла Павловича, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: