Провадження № 2/761/2092/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Марінченко Л.В.,

за участі

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Андросович Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Київської області Попової Олександри Валеріївни, Акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_5 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха Сергій Сергійович про припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення права; визнання незаконними рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасувати їх; витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просить суд припинити дії, які порушують право, відновити становище, яке існувало до порушення права, визнати незаконними рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасувати їх, витрубуватимайно з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державний реєстратор КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київської області Попова О.В. незаконно зареєстрував право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору № 44.02-13-87/П від 05.02.2008 р. без дотримання вимог Закону України «Про іпотеку». Просить суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 кв. АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_4 ; визнати незаконними дії АТ «Укрсоцбанк» щодо надання документів для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; визнати незаконними дії державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Київської області Попової Олександри Валеріївни про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; відновити становище, яке існувало до порушення права, а саме визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер № 40934810 від 05.05.2018 р. державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Київської області Попової Олександри Валеріївни, на підставі якого 04.05.2018 року проведено державну реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк» (номер запису про право власності 25998906) та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер № 44863033 від 27.12.2018 р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Розсоха Сергія Сергійовича, яким на підставі договору купівлі - продажу, серія та номер: 1532, виданого 27.12.2018 р., було зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 ; зобов`язати КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» поновити запис про право власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 ; здійснити розподіл судових витрат.

Провадження у справі відкрито 03.10.2019 р., відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження.

ОСОБА_5 подав відзив на позовну заяву, де зазначив що є добросовісним набувачем спірної квартири. Позивачем не наведено жодної обставини та доказів, які в розумінні положень ст. 388 ЦК України, давали б можливість витребування майна. При цьому АТ «Укрсоцбанк», у зв`язку із невиконанням позивачем умов погашення кредитної заборгованості з урахуванням умов іпотечного договору мав всі підстави для оформлення квартири на своє ім`я.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С. направив в адресу суду пояснення щодо позову. Вказав, що оскаржуване рішення про державну реєстрацію спірної квартири від 27.12.2018 р. прийняте на законних підставах та не підлягає скасуванню. Також просив розглянути справу за його відсутності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити.

ОСОБА_5 , його представник просили відмовити у задоволенні заявлених вимог.

Представник АТ «Сенс Банк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») пояснив, що ОСОБА_4 не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, а тому фінансова установа, зважаючи на положення Закону України «Про іпотеку» звернула стягнення на предмет іпотеки. Вимоги позивача є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, і не заперечується сторонами, 05.02.2008 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_4 . було укладено договір відновлюваної кредитної лінії №44.29-48-73/П.

Відповідно до п. 1 та 1.1.1 кредитного договору кредитор зобов`язаний надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, що буде здійснюватися окремими частинами (траншами) зі сплатою 13,5 процентів річних в межах максимального ліміту заборгованості до 98 000 доларів США, з наступним зниженням максимального ліміту заборгованості починаючи з 10 березня 2008 року, кожного 10 числа місяця ліміт зменшується на 816 доларів США з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 04.02.2008 року на умовах, визначених цим договором.

У той же день 05.02.2008 року між АТ "Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір №44.02-13-87/П, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрований в реєстрі за №947, за умовами якого:

«Пункт 1.1. Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором відновлювальної кредитної лінії №44.29-48-73/П від 05.02.2008р., укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, надалі за текстом - Основне зобов`язання, двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Підпункт 1.4.1 пункту 4.1. Повернення кредиту, наданого в межах максимального ліміту заборгованості до 98 000 доларів США, з порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним в договорі, яким обумовлене Основне зобов`язання, з кінцевим терміном погашення кредиту до 04.02.2018р.

Пункт 4.1. У разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пункт 4.5. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів:

4.5.1. на підставі рішення суду; або

4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса; або

4.5.3. шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.. 37 Закону України «Про іпотеку»; або

4.5.4. шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або

4.5.5. шляхом організації Іпотекоджателем продажу предмета іпотеки через укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Як вбачається з матеріалів справи, і це не спростовано представником позивача, ОСОБА_4 не виконано основне зобов`язання за договором відновлювальної кредитної лінії від 05.02.2008р. в строк до 04.02.2018р., що і стало підставою для звернення АТ «Укрсоцбанк» стягнення на предмет іпотеки в спосіб, визначений сторонами за умовами іпотечного договору.

Позивач зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання здійснюється лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який на його думку, в даному випадку, відсутній, відповідно позивач вважає, що державним реєстратором не було дотримано вимоги: положень статтей 10, 18, 22, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №1952-VI; ст.ст. 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку»; пунктів 46, 60, 61 Порядку державної реєстрації прав, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127; Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в частині здійснення стягнення належного позивачу майна без її згоди.

Законом України «Про іпотеку» (в редакції від 19.10.2016, підстава - 1414-VIII, що діяла на момент звернення стягнення на предмет іпотеки), а саме ст. 33 визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Статтею 35 вищенаведеного Закону вказано, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Сторони іпотечного договору, відповідно до вимог ст. 36 Закону України «Про іпотеку», можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

За положеннями ст. 37 Закону - іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності».

Виходячи з положень ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя має дві форми у вигляді: 1) окремого договору, укладеного одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки; 2) відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до окремого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

В даному випадку договором про задоволення вимог іпотекодержателя є застереження в договорі іпотеки від 05.02.2008р. про звернення стягнення на предмет іпотеки в один із способів, визначених статтею 4 даного договору, що повністю узгоджується із вимогами Закону України «Про іпотеку», в редакції, як на момент укладання іпотечного договору, так, і на момент передачі Іпотекодержателю права власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Про дотримання АТ «Укрсоцбанк» вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення вимоги про усунення порушення, слід зазначити, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, АТ «Укрсоцбанк» було направлено ОСОБА_4 рекомендованим листом з повідомленням (видавник ПАТ «Укрпошта») письмову вимогу, серія та номер: 47-44.29-48-73-ІІ від 07.03.2018р.

При цьому, пунктом 1 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлено, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013р. №958 встановлені наступні нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку):

1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1;

2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2;

3) між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3;

4) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4,

де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання;

1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення.

При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Враховуючи, що ОСОБА_4 проживає у м. Києві, строк доставки рекомендованого поштового відправлення (направленого 07.03.2018р.) припадає на 14.03.2018р. включно, що свідчить про дотримання тридцятиденного строку для направлення відповідної вимоги про виконання порушеного зобов`язання.

Відповідно до ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції (ч.1). Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно (ч.2).

Таким чином, своєчасність письмового повідомлення пов`язується з датою його відправлення поштовим зв`язком, а не з датою його отримання Позивачем.

Представник позивача зазначає про порушення державним реєстратором Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», мотивуючи це тим, що стягнуте майно відчужене без згоди власника.

Разом з тим, згода ОСОБА_4 на відчуження квартири перш за все передбачена іпотечним договором, зокрема статтею 4, якою встановлено звернення стягнення на предмет іпотеки без будь-яких додаткових умов у випадку невиконання або неналежного виконання Основного зобов`язання.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Отже, позивач був вільним в укладанні договору відновлювальної кредитної лінії і іпотечного договору, за якими взяв на себе певні зобов`язання, та відповідальність за їх невиконання або неналежне виконання.

Відповідно до приписів ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у відповідності з умовами договору і вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - у відповідності зі звичаями ділового обороту або іншими вимогами, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Більш того, п. 4.3 Іпотечного договору визначено, що Іпотекодавець в будь-який час до моменту реалізації предмета іпотеки має право припинити звернення на нього стягнення шляхом повного виконання забезпечених іпотекою зобов`язань.

Матеріали справи не дають підстави вбачати, що ОСОБА_4 з 04.02.2018р. (строк виконання основного зобов`язання), розуміючи наслідки невиконання умов договору відновлювальної кредитної лінії, намагався уникнути звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом повного виконання забезпечених заставою зобов`язань або звернення до АТ «Укрсоцбанк» щодо розгляду питання про перенесення строків погашення кредиту.

Крім того, слід зазначити, що згідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції на день звернення стягнення) протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду, об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;

таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що квартира на яку було звернуто стягнення, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позивач також зазначає, що державним реєстратором було порушено встановлений чинним законодавством порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття останнього у власність, оскільки була відсутня оцінка предмета іпотеки.

Разом з тим, за ч. 3 ст. 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Так, як свідчать матеріали справи, 27.12.2018 р. між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі - продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С.

Як свідчить п. 2.2. договору купівлі - продажу - за даними Висновку про вартість об`єкту оцінки, видного 22.12.2028 р. ТОВ «Антей Ріелті», ринкова вартість квартири становить 1 025 608,00 грн.

Твердження представника позивача про те, що оцінка предмета іпотеки не проводилася виходячи з відсутності у графі «підстава виникнення права власності» інформаційної довідки від 09.04.2019р. №162825211 інформації про надання заявником - іпотеко держателем оцінки вартості предмета іпотеки на момент державної реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» не можуть бути прийняті до уваги, оскільки: висновок про оцінку предмета іпотеки не є правовстановлюючим документом, на підставі якого виникає право власності, відповідно у державного реєстратора були відсутні підстави для внесення інформації до відповідного реєстру щодо оцінки майна та відсутність інформації щодо оцінки предмета іпотеки у реєстрі, не може свідчити про не проведення такої оцінки.

Зважаючи на вищенаведене, дії державного реєстратора щодо реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» відповідають вимогам положень статтей 10, 18, 22, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №1952-VI; ст.ст. 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку»; пунктів 46, 60, 61 Порядку державної реєстрації прав, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127; Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, представник позивача вимагає витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 та поновити запис про право власності за ОСОБА_4 на дану квартиру.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві, зокрема, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації. В даному випадку, передання квартири відбулося на підставі акта приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2018р.

На момент укладання договору купівлі-продажу від 27.12.2018р. АТ «Уксоцбанк» надало правовстановлюючий документ на вищезазначену квартиру, відповідно Відповідач-3 не мав жодних сумнівів з приводу власника квартири.

Більш того, пунктом 1.4 договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2018р. АУ «Укрсоцбанк» гарантує, що: до моменту укладання цього Договору квартира нікому іншому не подарована, не продана, іншим способом не відчужена; квартира під забороною (арештом) чи у заставі не перебуває, в податковій заставі не перебуває; квартира як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не продана; щодо квартири відсутні судові спори; обмежень щодо використання квартири за призначенням (сервітути тощо), немає; обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири немає.

З цих підстав, ОСОБА_5 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 , протилежного не встановлено в судовому порядку та незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

В даному випадку, Позивачем у позовній заяві не наведено жодних обставин та доказів настання однієї з трьох виключних підстав, визначених ст. 388 ЦК України, що давало б підстави для витребування майна від добросовісного набувача.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Подібних висновків щодо відсутності підстав для витребування із чужого незаконного володіння дійшов Верховний Суд постановах від 15.05.19р. №522/7636/14-ц та від 13.11.2019р. №645/4220/16-ц, мотиви яких свідчать про безпідставність посилання Позивача на постанову ВСУ від 17.12.2014р. по справі №6-14цс14.

Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем майна, та положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу у розумінні ст.ст. 76 - 81 ЦПК України щодо підтвердження факту незаконного, без достатньої правової підстави, набуття відповідачем права власності на квартиру, а отже, позовна вимога про витребування з чужого незаконного володіння не підлягає задоволенню.

Більш того, відповідно до ст. 387 ЦК України, лише власник, яким не являється Позивач, має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що в свою чергу, не доведено Позивачем.

Враховуючи викладене, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 2-5,11-13,76-81,141,279,280,284,287,352,354 ЦПК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. 388,391 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до Державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Київської області Попової Олександри Валеріївни, Акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_5 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха Сергій Сергійович про припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення права; визнання незаконними рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасувати їх; витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: