Провадження № 2/761/8865/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Путря Д.В.

представників позивача та відповідача: Ягічева С.О., Шильця А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом Осика Сергія Валентиновича до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання незаконним рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2022 р. Осика Сергій Валентинович звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання незаконним рішення, зобов`язання вчинити дії, в якому просив визнати незаконним рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про ненадання інформації на адвокатський запит адвоката Осики С.О. №6220 від 15.12.2020 р., зобов`язати відповідача надати інформацію на адвокатський запит №6220 від 15.12.2020 р.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 04 березня 2020р. позивач в інтересах ОСОБА_2 звернувся до відповідача з адвокатським запитом, в якому просив повідомити, чи включена ОСОБА_2 до переліку рахунків вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду, який складено уповноваженою особою Фонду; надати витяг чи інший документ, що підтверджує включення ОСОБА_2 до такого переліку; надати засвідчену копію листа, яким ОСОБА_2 повідомлялась про передачу приймаючому чи перехідному банку або спеціалізованій установі її грошових коштів, що знаходились під арештом; повідомити про банківській рахунок, на який перераховані кошти ОСОБА_2 та установу, у якій такий рахунок відкритий та надати копію банківського платіжного доручення, що підтверджує перерахування депозитних коштів ОСОБА_2 , що перебували під арештом, на відкритий банківський рахунок.

11 березня 2020р. відповідач надав відповідь на зазначений адвокатський запит №27-3715/20 за підписом директора - розпорядника Фонду Рекрут С .В., в якій повідомила, що ОСОБА_2 включена до загального реєстру вкладників АТ «Банк «Фінанси та кредит» і може отримати гарантовану суму відшкодування вкладу за рахунок коштів Фонду у наведеному у відповіді переліку банків.

Позивач зазначає, що відповідь на адвокатський запит не містить інформації на сформовані адвокатом питання, які необхідні для надання правової допомоги.

Крім цього, заступник директора розпорядника Фонду Новіков В.В не надав інформації на адвокатський запит №6220 від 15.12.2020 р., в результаті чого постановою Київського апеляційного суду від 13.07.2021 р. у справі №761/7079/21 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу.

До цього часу відповіді на адвокатський запит №6220 від 15.12.2020 р. позивач не отримав, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, рішення Фонду не приймалось, а відповідь на адвокатський запит №6220 від 15.12.2020 р. була надана. Звертає увагу, що інформацію, яку позивач хотів отримати за адвокатським запитом, містить банківську таємницю, яка можу може бути розкрита лише на письмовий запит та/або дозволу клієнта банку. Крім цього, відомості про перелік рахунків вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду перебувають в розпорядженні уповноваженої особи Фонду.

Ухвалою судді від 20.06.2022 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просив його задовольнити.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову.

За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що адвокат Осика С.В. діючи в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із запитом №6220 від 15.12.2020, у якому просив надати наступну інформацію та документи:

1. Витяг чи інший документ з переліку рахунків, вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду, який було складено відповідною Уповноваженою особою, відповідно до ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», де зазначено про включення ОСОБА_2 до такого переліку;

2. Якщо ОСОБА_2 до такого переліку не включена та/або такий перелік не було складено, повідомити письмово та вказати конкретні підстави з яких ці дії не були вчинені;

3. Повідомити коли, на який конкретно банківський рахунок, якої установи (Банку) із зазначенням посадової особи за вказівкою якої були перераховані кошти ОСОБА_2 , які знаходилися на зазначених вище рахунках в ПАТ «Банк Фінанси та Кредит»;

4. Надати копію банківського платіжного доручення, що свідчить про перерахування коштів з арештованих судом рахунків на інший банківський рахунок.

Адвокату Осиці С.В була надана відповідь від 16.01.2021 за вих. №60-682/21 за підписом заступника директора - розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Новікова В.В., за якою у Фонду відсутні первинні банківські документи по вкладникам (копії платіжних доручень, інформація про рух коштів по рахункам, тощо), інформація про банківські рахунки клієнтів банку, рух коштів по ним та платіжні доручення, які б підтверджували ту чи іншу банківську операцію є інформацією, яка становить банківську таємницю (інформацією з обмеженим доступом), перелік вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду є документом уповноваженої особи Фонду, а тому за вказаною інформацією необхідно звертатись до уповноваженої особи фонду.

Згідно ст. 82 ч.6 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Київського апеляційного суду від 13.07.2021 р. у справі №761/7079/21 ОСОБА_3 , який займає посаду заступника директора - розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу за те, що в порушення вимог п.1 ч.1 ст. 20 та ч.2 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» листом від 16.01.2021 за № 60-682/21 неповно надав інформацію у відповідь на адвокатський запит адвоката Осики Сергія Валентиновича від 15.12.2020 за вих. № 6220.

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач просив визнати незаконним рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про ненадання інформації на адвокатський запит адвоката Осики С.О. №6220 від 15.12.2020 р., зобов`язати відповідача надати інформацію на адвокатський запит №6220 від 15.12.2020 р.

Згідно ст. 24 ч. 2 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом. У разі якщо адвокатський запит стосується надання значного обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, строк розгляду адвокатського запиту може бути продовжено до двадцяти робочих днів з обґрунтуванням причин такого продовження, про що адвокату письмово повідомляється не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання адвокатського запиту.

Відповідно до статей 20, 21Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року № 2657-ХІІ за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом, яка в свою чергу поділяється на: конфіденційну, таємну та службову.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» таємною інформацією є інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.

Відповідно до ст. 1076 Цивільного кодексу України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема є: операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів.

Зазначене свідчить, що запитувана адвокатом Осикою С.О. інформація, яка стосується ОСОБА_2 , є таємною інформацією, що становить банківську таємницю, тобто інформацією з обмеженим доступом.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами.

Згідно ст. 62 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками: на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи.

Згідно з п.п. 1,2 пункту 3 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління НБУ від 14 липня 2016 року № 267 банк розкриває інформацію, що становить банківську таємницю, на письмовий запит власника або з його письмового дозволу в обсязі, визначеному в такому письмовому запиті або дозволі.

Письмовий запит та/або дозвіл клієнта до банку про розкриття інформації, що становить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, письмовий запит бенефіціара за рахунком умовного зберігання (ескроу) та операцій за ним, письмовий запит обтяжувача щодо залишку коштів на банківському рахунку, майнові права на кошти на якому є предметом обтяження, складається за довільною формою в паперовому або електронному вигляді.

Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку, письмовий запит фізичної особи-бенефіціара та/або обтяжувача підписується:

1) у паперовому вигляді цією особою. Її власноручний підпис засвідчується підписом керівника банку чи уповноваженою ним особою або нотаріально;

2) в електронному вигляді в порядку, передбаченому нормативно-правовими актами Національного банку з питань застосування цифрового власноручного підпису, електронного підпису в банківській системі України.

Відповідно до ч.2 ст. 61 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» службовці банку при вступі на посаду підписують зобов`язання щодо збереження банківської таємниці. Керівники та службовці банків зобов`язані не розголошувати та не використовувати з вигодою для себе чи для третіх осіб конфіденційну інформацію, яка стала відома їм при виконанні своїх службових обов`язків.

Враховуючи те, що до адвокатського запиту №6220 від 15.12.2020 р. не було надано письмового дозволу фізичної особи ОСОБА_2 на розкриття банківської таємниці, як передбачено п.3.1 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених Постановою Правління НБУ № 267 від 14.07.2006 р., адвокату Осиці С.В. правомірно відмовлено у наданні запитуваної інформації.

Вказаного висновку дійшов також Київський апеляційний суд в постанові від 13.07.2021 р. у справі №761/7079/21.

Крім цього,Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

В аспекті питання належності обраного позивачем способу захисту суд зауважує, що згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Суд звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

Позивач Осика С.В. у цій справі обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді звернення до суду із позовом, в якому просив визнати незаконним рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про ненадання інформації на адвокатський запит адвоката Осики С.О. №6220 від 15.12.2020 р. та зобов`язати відповідача надати інформацію на адвокатський запит №6220 від 15.12.2020 р.

Між тим, обраний позивачем Осикою С.В.. вищевказаний спосіб захисту не є ефективним та не призведе до відновлення його порушеного права, як на цьому наполягає позивач, оскільки рішення відповідачем по суті не приймалось, відповідь на адвокатський запит була надана, а зобов`язання надання інформації, яка містить банківську таємницю, у такий спосіб є неприпустимим. При цьому, адвокат Осика С.В. не позбавлений можливості звернутись до відповідача повторно з адвокатським запитом з урахуванням положень щодо розкриття інформації, що становить банківську таємницю.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене вище, підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним рішення, зобов`язання вчинити дії щодо надання інформації на адвокатський запит Осики С.В. від 15.12.2020 року за №6220, суд не вбачає.

Враховуючи наведене, керуючись Законами України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», «Про банки та банківську діяльність», «Про інформацію», ст.ст. 14, 15, 16, 1076 ЦК України, ст.ст 12, 76, 77, 78, 79, 81, 89, 265 , 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позовну заяву Осики Сергія Валентиновича до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання незаконним рішення, зобов`язання вчинити дії щодо надання інформації на адвокатський запит Осики С.В. від 15.12.2020 року за №6220, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: Осика Сергій Валентинович , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 .

Відповідач: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, адреса: м. Київ, вул.Січових Стрільців, 17.

Повне рішення виготовлено 09.09.2022 р.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов