Номер провадження: 22-ц/813/7075/22
Справа № 518/275/18
Головуючий у першій інстанції Гончар І. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 28 квітня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Гончар І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість в сумі 57643862,85 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ним 21 лютого 2015 року надана позика ОСОБА_1 в сумі п`ятдесят п`ять мільйонів сімсот шістнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім гривень, що на дату надання позики по курсу НБУ складало еквівалент 2 000 000,00 доларів США. На підтвердження укладання договору позики та його умов, між позивачем та відповідачем будо укладено договір від 21.02.2015 року. Факт отримання відповідачем суми позики від позивача підтверджується розпискою про отримання позики від 21 лютого 2015 р. Відповідно умов договору позики позивач надав відповідачу позику на вищевказану суму, а відповідач зобов`язався повернути суму позики через 10 місяців, а саме в строк до 28 грудня 2015р. (п.3.2 та п.4.1 договору позики). Відповідач зобов`язання по договору позики належним чином не виконав, позика станом на дату звернення позивача до суду - не повернута. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України). Отже, Відповідач крім обов`язку сплатити суму позики, також зобов`язаний сплатити 3% річних, розмір яких складає 129 205,48 доларів США. Таким чином, загальна сума заборгованості складає 2 129 205,48 доларів США.

Також ОСОБА_2 зазначив, що з договору позики та розписки, розмір позики, яка підлягала поверненню боржником, визначався у іноземній валюті - долар США. Законним платіжним засобом, обов`язковим до прийняття за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня, а іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки, станом на 21 лютого 2018 року, на день звернення до суду 1 долар США становив 27,072945 грн., сума боргу складає 2 129 205,48 доларів США, яка підлягає стягненню в порядку виконання договору позики та становить в гривневому еквіваленті 57 64 3 862,85 грн., відповідно до вимог ст.ст. 192, ч. 2 ст. 533 ЦК України.

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним, в якому просив визнати договір позики від 21.02.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 2000000 доларів США неукладеним.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначив, що 27.02.2018 року Ширяївським районним судом Одеської області було винесено ухвалу про відкриття провадження у справі в порядку загального позовного провадження по справі № 518/275/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 57 643 862, 85 грн. Ухвалою про відкриття провадження від 27.02.2018р. у справі № 518/275/18 для відповідача було визначено п`ятнадцяти денний строк з дня отримання ухвали для пред`явлення зустрічного позову. Однак, відповідачем була оскаржена ухвала про відкриття провадження у справі та матеріали були передані до апеляційного суду Одеської області, у зв`язку з чим, зустрічний позов у встановлений судом строк не був поданий. Також зазначав, що до суду додано копію паспорту ОСОБА_1 . Як вбачається з порівняльного аналізу підпису, який здійснено на договорі та підпису, який здійснено на паспорті, вони вчинені різними особами та зовсім не схожі між собою. До того ж, ОСОБА_1 стверджував, що цей договір не підписувався ОСОБА_2 та грошові кошти від позивача він не отримував. Окремо звертав увагу на той факт, що ОСОБА_2 є публічною особою, представником народу у органах місцевого самоврядування - депутатом Одеської обласної ради. Відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» депутати обласної ради зобов`язані щорічно подавати декларації про доходи. Декларації знаходяться у публічному доступні в Єдиному державному реєстрі декларацій. З аналізу декларацій ОСОБА_2 за 2016 та 2017 р.р. не вбачається наявності жодних позичених коштів третім особам, тим більш у такому великому розмірі. Однак, як в декларації 2016 року, так і в декларації 2017 року, відповідна колонка є не заповненою. Також звертав увагу на те, що договір, який наданий на підтвердження існування заборгованості є помальованим клаптиком паперу, з виправленнями та не відповідає формі договору, яка встановлена Цивільним кодексом України. Враховуючи той факт, що позивач посилався на договір від 21.02.2018р., як на підставу укладеного договору позики, звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання договору неукладеним, оскільки він підписаний не ОСОБА_2 .

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 28 квітня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 57 643 862, 85 грн.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом неправомірно застосовано до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 533 ЦК України. Судове рішення в порушення вимог ст. 77 ЦПК України ґрунтується на неналежних доказах. Судом надано невірну оцінку розписці від 21.02.2015 року. Суд посилається як на доказ та надає відповідні правовідносини в своєму рішенні висновкам експертів, які були проведені з порушеннями встановленого порядку проведення експертиз. Також суд першої інстанції не звернув уваги на те, що предметом позову в розмірі 55716988 грн., без врахування 3% річних, не є тотожними предмету договору позики від 21.02.2015 року в розмірі 2000000 доларів США.

Також в апеляційній скарзі апелянт просив викликати і допитати свідка ОСОБА_3 в судове засідання для надання показань.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Розенбойм Ю.О., представник ОСОБА_2 зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, судом розглянута справа з дотриманням вимог діючого законодавства, висновки суду відповідають обставинам справи, у відповідності до наданих учасниками справи доказів.

Учасники справи про призначене судове засідання на 12 жовтня 2022 року були сповіщені належним чином (а.с. 136, 145 т. 8).

Від адвоката Каланжова В.І., представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що він не може взяти участь у судовому засіданні, оскільки приймає участь в слідчих діях по кримінальному провадженню у м. Миколаєві, а участь в судовому засіданні в режимі відео конференції є ускладненим (а.с. 145а-148 т. 8).

Від адвоката Заякіна Д.О., представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з веденням на території України воєнного стану, в якій також повідомлено про те, що технічно неможливо провести судове засідання в режимі відеоконференції поза межами суду, оскільки ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 знаходяться у різних місцях (а.с. 149-152 т. 8).

Також від адвоката Чорного О.В., представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з веденням на території України воєнного стану (а.с. 153-155 т. 8).

Від ОСОБА_1 також до суду надане клопотання про відкладення розгляду справи через хворобу (а.с. 161-162 т. 8).

Адвокат Розенбойм Ю.О., представник ОСОБА_2 подав до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника (а.с. 163-164 т. 8).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Щодо клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Адвокат Каланжов В.І., адвокат Заякін Д.О., адвокат Чорний О.В., а також ОСОБА_1 звертаючись до суду з заявами та клопотанням про відкладення розгляду справи зазначили про те, що не мають можливості з`явитися у судове засідання ОСОБА_1 через стан здоров`я, представники через зайнятість в слідчих діях та ведення воєнного стану, при цьому колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_1 користується допомогою трьох адвокатів, ні один з яких не звернувся з заявою про призначення судового засідання в режимі відеоконференції, посилання адвоката Заякіна Д.О. на те, що відповідач не був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання є безпідставним, оскільки ОСОБА_1 про судове засідання, призначене на 12.10.2022 року був повідомлений ще 04.10.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 145 т. 8), крім того, колегія суддів звертає увагу, що справа апеляційна скарга подана ОСОБА_1 у квітні 2022 року, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи та їх представників.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на ту обставину, що саме по собі посилання на ведення на території України воєнного стану, не є підставою для відкладення розгляду справи, а доказів про неможливість прийняти участь у судовому засіданні, зокрема в режимі відеконференції, не можуть бути підставою для відкладення розгляду справи на тривалий час.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнана судом обов`язковою.

Щодо клопотання про виклик та допит свідка, колегія суддів залишає без задоволення вказане клопотання, виходячи з тих підстав, що під час розгляду справи в суді першої інстанції був виплаканий в судові засідання в якості свідка ОСОБА_3 , який відмовився від давання показань згідно ст. 63 Конституції України та ст. 71 ЦПК України, а з наданих до суду пояснень судом було встановлено, що ОСОБА_2 особисто 21.02.2015 року були передав ОСОБА_1 в присутності його брата - ОСОБА_3 грошові кошти в гривнях, а оскільки особисто підписати договір позики та розписку про отримання грошових коштів він не міг, його брат підписав договір позики та розписку на підставі договору доручення від 19.02.2015 року, який був завчасно укладений між ним та його братом.

Тобто, колегія суддів не вбачає правових підстав для повторного виклику та допиту свідка ОСОБА_3 , у відповідності до встановлених обставин справи та справа розглядається за наявними в матеріалах справи доказами в межах позовних вимог та апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним, суд першої інстанції виходив з того, щов розписці та в договорі позики стоїть підпис ОСОБА_1 , що підтверджено висновком судово-почеркознавчих експертиз, відповідно кошти були передані, тобто договір позики був укладений і підстави визнати його неукладеним відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1. ст.13 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що21 лютого 2015 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 позику в сумі п`ятдесят п`ять мільйонів сімсот шістнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім гривень, що на дату надання позики по курсу НБУ складало еквівалент 2 000 000,00 доларів США, на підтвердження укладання договору позики та його умов, між позивачем та відповідачем будо укладено договір від 21.02.2015 року. Факт отримання відповідачем суми позики від позивача підтверджується розпискою про отримання позики від 21 лютого 2015 року.

Згідно висновку експерта судово-технічної експертизи документів Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України № 19-6144/6145 від 26.11.2019 року надані на експертизу документи є оригіналами, а не електорофотокопіями. Друковані тексти, рукописні записи, що розміщені у наданих на експертизу документах змінам у вигляді підчистки, травлення, додруковці (дописці) не піддавались. Підписи, що розміщені у графах (рядках) наданих на експертизу документів виконані без використання технічних прийомів (засобів) та без попередньої технічної підготовки.

Згідно висновку експерта судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України № 19-6035 від 26.12.2019 року підписи від імені ОСОБА_1 в розписці про отримання грошової позики від 21.02.2015 року та договорі грошового займу від 21.02.2015 року в графі «Директор» виконані самим ОСОБА_1 .

Згідно висновку експертів судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України № 20-4642 повторної комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 24.12.2020 року підписи від імені ОСОБА_1 у договорі позики у нижній правій частині лицьової сторони першого аркушу, у нижній середній частині зворотньої сторони першого аркушу та на зворотньому боці другого аркушу від 21.02.2015 р. та розписці від 21.02.2015 р. виконані самим ОСОБА_1 .

Згідно висновку експерта додаткової судово-технічної експертизи Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України № 20-4629 від 30.12.2020 року надані на експертизу документи є оригіналами, а не електорофотокопіями. Друковані тексти, рукописні записи, що розміщені у наданих на експертизу документах змінам у вигляді підчистки, травлення, додруковці (дописці) не піддавались. Підписи, що розміщені у графах (рядках) наданих на експертизу документів виконані без використання технічних прийомів (засобів) та без попередньої технічної підготовки.

Згідно висновку експертів Київського науково-дослідницького інституту судових експертиз міністерства юстиції України за результатами проведення судово-технічної експертизи документів рукописні записи у договорі доручення, датованому 19.02.2015 р., виконані кульковими ручками, спорядженими пастами різних відтінків синьо-фіолетового кольору. У договорі доручення, датованому 19.02.2015 р., відсутні ознаки штучного зістарювання документів. Рукописний текст у договорі доручення, датованому 19.02.2015 р., виконаний раніше жовтня 2016 року. Більш точно встановити період виконання досліджуваних записів не представляється можливим у межах наданих зразків з урахуванням похибки наявних методик дослідження штрихів рукописних записів та підписів. Виконання рукописних записів у договорі доручення, датованому 19.02.2015 р., у зазначену в документі дату 19.02.2015 р. не виключається.

Дані висновки підтверджені поясненнями експертів в судовому засіданні ОСОБА_5 .

З наданих в судовому засіданні пояснення ОСОБА_2 встановлено, що ним особисто вранці 21.02.2015 року були передані ОСОБА_1 в присутності свого брата - ОСОБА_3 на території належної ОСОБА_1 виробничої бази грошові кошти в гривнях. Але через те, що бланки договору позики та розписки його брат забув в офісі в м.Одеса, тому він передав гроші в смт. Ширяєво, тому що сам мав їхати в м. Київ. Його брат ОСОБА_3 та ОСОБА_1 поїхали в м. Одеса, де в офісному приміщені підписали договір позики та розписку про отримання грошових коштів. Його брат підписав договір позики та розписку на підставі договору доручення від 19.02.2015 року, який був завчасно укладений між ним та його братом, оскільки планував виїзд у відрядження до м. Київ.

Викликаний в судове засідання свідок ОСОБА_3 відмовився від давання показань, згідно ст. 63 Конституції України та ст. 71 ЦПК України.

Цивільним законодавством не тільки не заборонено підписання правочину іншою особою, а навпаки регламентоване таке право і така можливість.

Зокрема, ч. 1 ст. 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства ( ч. 3 ст. 237 ЦК України).

Відповідно до ч. 14 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Відповідно до ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі, Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Судом зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19)).

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 вказано, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити, зокрема, умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Суд у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 21 лютого 2015 року і дійшов висновку, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини з договору позики.

Відповідно до вимог ст.ст. 192,533 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до прийняття за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня, а іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, що, відповідно, визначено у правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року.

Як вбачається з договору позики та розписки, розмір позики, яка підлягала поверненню боржником, визначався у іноземній валюті - долар США.

Станом на 21 лютого 2018 року (день звернення до суду) 1 долар США становив 27,072945 грн., а тому сума боргу в розмірі 2 000 000 доларів США, яка підлягає стягненню в порядку виконання договору позики, становить 54 145 890,00 грн.

Частина перша статті 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 цього Кодексу).

Статтями 610-612 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому судом зазначено, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення.

Отже, відповідач за первісним позовом крім сплатити суму позики, також зобов`язаний сплатити 3% річних, розмір яких складає 129 205,48 доларів США. Розрахунок 3% річних розраховується за формулою - Сх3хД:100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Так як, сума заборгованості складає 2 000 000,00 доларів США., а кількість днів прострочення складає: з 29.12.2015 р. по 21.02.2018 р. - 786 днів. Отже сума 3% річних = 2 000 000,00 х 3 х 786 : 365 : 100 = 129 205,48 доларів США. В грошовому еквіваленті становить 3 497 972,85 грн.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про те, що оскільки в розписці та в договорі позики стоїть підпис ОСОБА_1 і зазначено, що кошти були передані, то відповідно договір позики був укладений і визнати його неукладеним підстав не має, тому первісний позов підлягає задоволенню, а в зустрічному позові слід відмовити.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом неправомірно застосовано до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 533 ЦК України є безпідставними, оскільки право позивача на звернення до суду з відповідним позовом передбачено чинним законодавством, яке не забороняє йому, як позикодавцю звернутися до суду з позовом про повернення суми боргу в національній валюті.

Доводи про те, що судове рішення в порушення вимог ст. 77 ЦПК України ґрунтується на неналежних доказах не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки судом справа розглянута у відповідності до наявних в матеріалах справи доказів та встановлених обставин справи.

Доводи про те, що судом надано невірну оцінку розписці від 21.02.2015 року та суд посилається як на доказ та надає відповідні правовідносини в своєму рішенні висновкам експертів, які були проведені з порушеннями встановленого порядку проведення експертиз також є безпідставними, оскільки доказів того, що в розписці стоїть не підпис ОСОБА_1 до суду надано не було. При цьому судом обґрунтовано були взяті до уваги експертні висновки, яким надана обґрунтована та належна оцінка, про що зазначено у рішенні суду.

Доводи про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що предметом позову в розмірі 55716988 грн., без врахування 3% річних, не є тотожними предмету договору позики від 21.02.2015 року в розмірі 2000000 доларів США, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 28 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 жовтня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра