Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2022 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Головчака М. М. ,

за участю секретаря судового засідання - Савіцької Д. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Подільського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПУМБ» про визнання договору нікчемним, -

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в Подільський районний суд м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ПУМБ» про визнання договору нікчемним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 16.04.2019 р. звернувся в відділення АТ «ПУМБ» та підписав Паспорт споживчого кредиту та Заяву №101 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Отримав кредитну картку, на якій був встановлений кредитний ліміт в розмірі 20000,00 грн. Грошові кошти використав на власні потреби. Невдовзі отримав від представника відповідача заяву про вчинення виконавчого напису, в якій йшла мова щодо заборгованості по Договору №101, згідно з умовами якого йому був наданий Кредит. Для вирішення питання щодо погашення заборгованості він звертався в АТ «ПУМБ» та просив повідомити про розмір заборгованості, однак відповіді не отримав. Вважає, що договір укладений між ним та банком нікчемним, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства.

Посилається на те, що кредитний договір має укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Договір приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

При укладенні договору, відповідач ПАТ «Пумб» не дотримався Закону України «Про захист прав споживачів», а саме про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Просить визнати нікчемним договір від 16 квітня 2019 року за №101, який укладений між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1

30 вересня 2021 року Подільський районний суд м.Києва відкрив провадження у цивільній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в позовному провадженні.

20 січня 2022 року ОСОБА_1 подав до суду письмове клопотання про передачу цивільної справи до господарського суду Одеської області для розгляду по суті.

В даному клопотанні посилається на те, що даний спір повинен розглядатися господарським судом Одеської області, оскільки ухвалою господарського суду Одеської області від 14 січня 2020 року відкрито провадження у справі №916/3488/19 про неплатоспроможність ОСОБА_1 ..

Дане клопотання до задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Відповідно до ч.1 ст.173 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями (ч.1 ст.179 ГК України).

Сторонами у справі є фізична особа та юридична особа, у зв`язку з наведеним дану справу необхідно розглядати в порядку цивільного судочинства, судом загальної юрисдикції.

Відповідач Публічне акціонерне товариство «ПУМБ» подало відзив на позовну заяву. Згідно якого, банк позов не визнає, просить відмовити. Вказує, що за змістом позову серед іншого, як на нормативне обґрунтування вимог позивач посилається лише на положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказує, що 16.04.2019р. між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» укладено кредитний договір №101 згідно з яким позивач отримав кредитний ліміт на картку в сумі 20 000,0 грн. строком на 12 місяців з автоматичною пролонгацією у разі відсутності заперечень сторін. Паспорт споживчого кредиту отримав та з його змістом був ознайомлений, про що свідчить його власний підпис.

З моменту укладення кредитного договору позивач жодного разу не звертався до відповідача з претензіями чи повідомленнями про відкликання згоди на укладення договору. Також за змістом заяви позивача від 16.04.2019р. ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомлений тарифами банку та цілком з ними згодний, всі умови договору зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

Позивач під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловлював, а зміст договору, жодним чином не порушує його законних прав та інтересів. Посилання позивача на те, що АТ «ПУМБ» не ознайомлював з інформацією про умови кредитування, не надав йому розрахунку та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не обґрунтував належними документами суму плати за обслуговування кредиторської заборгованості, чим фактично ввів в оману позивача, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законодавством, для визнання кредитного договору недійсним з цієї підстави.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, подали заяву про розгляд справи без їхньої участі. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

З матеріалів справи вбачається, що 16.04.2019р. між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» укладено кредитний договір №101 згідно з яким позивач отримав кредитний ліміт на картку в сумі 20 000,0 грн. строком на 12 місяців з автоматичною пролонгацією у разі відсутності заперечень сторін.

Паспорт споживчого кредиту позивач отримав та з його змістом був ознайомлений, про що свідчить власний підпис.

Відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Перебіг цього строку розпочинається моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю договором кошти.

Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі

В матеріалах справи відсутні докази того, що з моменту укладення кредитного договору позивач звертався до відповідача з повідомленнями про відкликання згоди на укладення договору.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної розрахункове касове обслуговування, юридичне оформлення; інші витрати споживача на додаткові та супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб, тощо).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо вони суперечать принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року «Про банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Таким чином, Закон не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту....»

Як вбачається з розділу кредитного договору «Підтвердження та запевнення» за змістом заяви від 16.04.2019 року, яку власноручно підписав позивач до фактичного отримання коштів, останній письмово підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальність вартість кредиту, надані виходячи із обраних позивачем умов кредитування.

Також, позивач підтвердив про отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптований договір до потреб позивача та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, в тому числі в разі невиконання позивачем зобов`язань за таким договором.

Зокрема, в заяві позивача було повідомлено про: суму/ ліміт кредиту, що становить 20 000,00 грн.; строк кредитування: 12 місяців; процентну ставку, відсотки річних, зі обслуговування кредитної заборгованості; загальні витрати за кредитом; орієнтовну загальну вартість кредиту; реальну річну процентну ставку, відсотки річних, інші умови.

В паспорті споживчого кредиту також зазначено розмір щомісячного платежу за кредитним договором, який підписаний позивачем.

Крім того, у паспорті є розшифровка плати за обслуговування кредиту, що сплачується щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором; порядок повернення заборгованості та порядок розрахунків, про реальну річну процентну ставку та про орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом, ознайомлення з ДКБО фізичних осіб (тарифи тощо), інше.

Отже, доведено, що позивач під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловлював, а зміст договору, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує його законних прав та інтересів.

Посилання позивача на те, що АТ «ПУМБ» не ознайомлював його з інформацією про умови кредитування, не надав йому розрахунку та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не обґрунтував належними документами суму плати за обслуговування кредиторської заборгованості, чим фактично ввів в оману позивача, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законодавством, для визнання кредитного договору недійсним з цієї підстави.

Зміст договору, не порушує законних прав та інтересів позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позову про визнання нікчемним чи недійсним кредитного договору, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ».

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Як наслідок, правочин, що оспорюється позивачем, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави тля визнання його недійсним.

Додатково необхідно відмітити, що згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.09.2009 року, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, слід зробити висновок про те, що укладення оспорюваного кредитного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак, в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Судовий збір, у відповідності до ч. 2 ст.141 ЦПК України, покладає на позивача.

Керуючись ст.ст. 3-5, 10-13, 80, 81, 89, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 6, 203, 205, 207, 215, 626-628,629, 641, 644, 1055 ЦК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ПУМБ» про визнання договору нікчемним - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач : ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач : ПАТ «ПУМБ» 04070, м.Київ, вул. Андріївська, 4, Код

Повний текст рішення суду буде виготовлено протягом п`яти днів відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Суддя М. М. Головчак