Справа № 369/3682/21
Провадження № 2/369/1030/22
РІШЕННЯ

Іменем України

03.08.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В., за участю секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л., представника позивача Макаренка С.С. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу №369/3682/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєва Ірина Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєва Ірина Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування від 11.10.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Київської області Біккінеєвою І.А., зареєстрованого в реєстрі за номером 3693 (номер запису про право власності 2837989); скасування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 11.10.2013 року за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; припинення права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

18.03.2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 227/П/99/2008-840 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 157 083,21 доларів США для придбання цінних паперів.

Відповідно до розділу 1 договору банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 157 083,21 доларів США, на строк 18 років з 18.03.2008 року до 18.03.2026 року у порядку, визначеному розділом 1 договору.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів (дисконтних облігацій) у без документарній формі випуску у кількості 11 143 шт., емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30 грн., згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-273/81-06-2/2008/001 від 17.03.2008 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 9/1/8/47/Ж від 25.02.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрфінансгруп» був укладений договір № GL4N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 122 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра».

30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 122 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра».

З інформаційної довідки, позивачу стало відомо, що відповідач 1 23.09.2013 року отримавши свідоцтво про право власності зареєстрував за собою квартиру АДРЕСА_1 (нова адреса).

Відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору - відповідач-1 протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір іпотеки нерухомості.

Позивач вважає, що в порушення вимог передбачених п. 4.3.5. кредитного договору, відповідач-1 отримавши свідоцтво про право власності на майно, подарував третій особі.

11.10.2013 року між відповідачем-1 та ОСОБА_3 (відповідач-2) було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінеєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за № 3693.

Станом на листопад 2013 року за Відповідачем 1 рахувалась заборгованість по сплаті кредиту 1 226 428,74 гривень, заборгованість по сплаті відсотків в розмірі 367 231,35 гривень.

Це дає підстави вважати позивачу, що відповідач-1 усвідомлюючи, що на його майно буде звернуто стягнення, умисно порушив вимоги кредитного договору та подарував квартиру.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання.

16.11.2021 року до суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній заперечив проти задоволення позовних вимог, мотивуючи його тим, що сторонами договору дарування було додержано всіх умов для настання реальних правових наслідків правочину, а сам правочин здійснений у відповідності до внутрішньої волі учасників правочину.

Відповідач 2 також зазначив, що оспорюваних договір не має ознак фраудаторності, так як у відносинах між ним та боржником не було наміру ухилення від невиконання зобов`язання перед кредитором. Метою укладання оспорюваного договору було покращення житлових умов сім`ї відповідача 2. Відповідач 2 відзначає, що на момент укладання договору у його сім`ї не було власного помешкання.

Крім того, відзначив, що Відповідач 1, як боржник неодноразово звертався до кредитора з питанням щодо передачі квартири у заставу, як це передбачено п. 4.3.5 кредитного договору. Натомість банк ігнорував його звернення мотивуючи це тим, що в нього не має фінансів для оплати послуг нотаріуса за нотаріальне посвідчення договору іпотеки.

Тому в діях боржника під час укладання оспорюваного правочину не було умислу завдати збитків кредитору. Своїми діями він реалізовував свої права надані йому діючим законодавством України, діяв добросовісно за принципом свободи договору.

Під час укладення оспорюваного договору дарування відповідачам було роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін, і відповідачі розуміли значення своїх дій.

Також відповідач 2 просив застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити у задоволенні позовних вимог.

02.12.2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої останній підтримав задоволення позовних вимог та визнав безпідставними доводи другого відповідача про пропуск строку позовної давності.

28.10.2021 року до суду від першого відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, згідно якого останній заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Ще раз відзначив, що відповідно до п. 4.3.5 Кредитного договору - Відповідач 1 протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на Нерухоме майно, зобов`язаний укласти з Банком Договір іпотеки нерухомості.

В порушення вимог п. 4.3.5 Кредитного договору, Відповідач 1 отримавши свідоцтво про право власності на майно, подарував третій особі.

Станом на листопад 2013 року за Відповідачем 1 рахувалась заборгованість по сплаті кредиту 1 226 428, 74 гривень, заборгованість по сплаті відсотків в розмірі 367 231,35 гривень. А одже це дає підстави вважати, що Відповідач 1 усвідомлюючи, що на її майно буде звернуто стягнення навмисно порушила вимоги Кредитного договору та подарувала квартиру Відповідачу 2, який є її сином.

Також представник позивача у поданому відзиві вказав, що Відповідач 1 відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно Відповідачу 2 був обізнаний про судове рішення про звернення стягнення на предмет застави на користь Позивача, отже міг передбачати негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Щодо пропуску Позивачем строку позовної давності при зверненні до суду зазначив, що відповідно до п. 7.3 Кредитного договору - сторони керуючись ст. 259 ЦК України, дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років.

30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений Договір № GL4N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 122 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра».

Представник позивача просив суд звернути увагу, що Позивач довідався про порушення свого права після відступлення права вимоги, а саме після 30.09.2020 року, а тому вважає, що строк позовної давності не сплив.

11.01.2022 року Відповідачем 2 через канцелярію суду зареєстровано заперечення на відповідь на відзив, в якому вказав, що відповідачі вчинили нотаріальні дії, які не заборонені чинним законодавством щодо укладення договору купівлі-продажу, даний договір відповідає всім вимогам, а позивачем пропущено строк для звернення до суду із даним позовом. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Брайт Інвестмен» про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності та застосувати до позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності.

28.01.2022 року директор ТОВ «Брайт Інвестмент» через канцелярію суду зареєстрував відповідь на заперечення на відповідь на відзив, згідно якого останній заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Ще раз відзначив, що відповідно до п. 4.3.5 Кредитного договору - Відповідач 1 протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на Нерухоме майно, зобов`язаний укласти з Банком Договір іпотеки нерухомості.

В порушення вимог п. 4.3.5 Кредитного договору, Відповідач 1 отримавши свідоцтво про право власності на майно, подарував третій особі.

Щодо пропуску Позивачем строку позовної давності при зверненні до суду зазначив, що відповідно до п. 7.3 Кредитного договору - сторони керуючись ст. 259 ЦК України, дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років.

Просив суд звернути увагу, що Позивач довідався про порушення свого права після відступлення права вимоги, а саме після 30.09.2020 року, а тому вважають, що строк позовної давності не сплив.

Ухвалою суду від 12.01.2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні 03.08.2022 року представник позивача підтримав задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, 18.03.2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 227/П/99/2008-840 на підставі заяви ОСОБА_4 про надання кредиту у розмірі 157 083,21 доларів США для придбання цінних паперів.

Відповідно до розділу 1 договору банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 157 083,21 доларів США, на строк 18 років з 18.03.2008 року до 18.03.2026 року у порядку, визначеному розділом 1 договору.

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів (дисконтних облігацій) у бездокументарній формі випуску у кількості 11 143 шт., емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30 грн., згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-273/81-06-2/2008/001 від 17.03.2008 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 9/1/8/47/Ж від 25.02.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

18.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та ОСОБА_2 (Заставодержатель) укладено договір застави цінних паперів, згідно якого заставодавець з метою забезпечення виконання зобов`язань, що виникають з кредитного договору № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року передає в заставу, а заставодержатель - прийняти в заставу предмет застави, а заставодержатель - прийняти в заставу предмет застави.

Відповідно до договору застави цінних паперів - предмет застави - цінні папери, випущені у бездокументальній формі, що належать заставодавцю на праві власності.

Предмет застави зберігається (обілковується) на рахунку у цінних паперах і належить заставодавцю на праві власності, що підтверджується випискою про залишок на рахунку у цінних паперах № 005061 .

18.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та ОСОБА_2 (Заставодержатель) укладеного договір застави майнових прав на передачу квартири у власність № 122.

Відповідно до п. 1.1. договору заставодавець в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року передає заставодержателю в заставу належні йому майнові права. Майнові права оцінюються сторонами в сумі 780 010 грн, що в еквіваленті при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день прийняття майнових прав у заставу складає 154457,43 доларів США.

18.03.2008 року Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та ОСОБА_2 (Заставодержатель) укладеного договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-244/81-06-2/2008/001.

Відповідно до пункту 1.1. договору заставодавець в забезпечення виконання зобов`язань передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених цим договором, предмет застави - належні заставодавцеві на підставі угоди майнові права.

23.09.2013 року державним реєстратором реєстраційної службою Києво-Святошинського управління юстиції Київської області Лещук А.О. зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , індексний номер 9801637, що підтверджується копією свідоцтва про право власності Серії НОМЕР_2 .

11.10.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінеєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за № 3693.

05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-5-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрфінансгруп» був укладений договір № GL4N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 122 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра».

30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL4N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 122 від 18.03.2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 з 11.10.2013 року.

Суд встановив, що відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року позичальник протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір, передбачений п. 2.1.3. договору, а саме Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Суд звертає увагу, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» пред`явлені щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Враховуючи наведене, суд встановив відсутність у п. 4.3.5. кредитного договору № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року обов`язку позичальника укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Згідно з частиною другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права власності від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру.

Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено що оспорюваний договір дарування від 11.10.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Київської області Біккінеєвою І.А., у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін.

Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того що укладення спірного договору не відповідало дійсній волі відповідачів, що оскаржувані ним договори дарування вчинялися під впливом обману з боку відповідачів, що відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення.

При цьому, судом встановлено, що під час укладення оспорюваних договорів дарування відповідачам було роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і відповідачі розуміли значення своїх дій.

Посилання позивача на те, що перший відповідач відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно другому відповідачу, був обізнаний про можливе стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, оцінюються судом критично, оскільки кредитний договір № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року не містить обов`язку першого відповідача укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, позивач став новим кредитором за кредитним договором № 227/П/99/2008-840 від 18.03.2008 року на підставі договору про відступлення права вимоги від 30.09.2020 року, тобто після 11.10.2013 року, укладення договору дарування квартири від 11.10.2013 року.

Доводи позивача на фіктивність укладеного між відповідачем договору дарування квартири від 11.10.2013 року не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Суд вважає, що у діях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не міститься ознак умислу направленого на приховання реальної мети укладення спірного договору, оскільки стороною позивача не доведено, що відповідачі не мала на меті реальне настання наслідків за договором дарування, а саме передання у повне володіння, користування та розпорядження квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Стороною позивача не було доведено належними та допустимими доказами, та не здобуто судом під час розгляду справи, що укладаючи оспорюваний договір дарування, Відповідачі діяли без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором з направленням дій сторін договору на перехід права власності на нерухоме майно з метою свідомого наміру невиконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ВАТ КБ «Надра».

На момент укладення Договору дарування квартири рішення суду у справі за позовом ВАТ КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення боргу винесено не було, нерухоме майно під арештом чи забороною не перебувало.

Доводи представник позивача про те, що Відповідач 1 відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно Відповідачу 2 був обізнаний про судове рішення про звернення стягнення на предмет застави на користь Позивача, отже міг передбачати негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно не знайшли свого підтвердження, так як таке рішення відсутнє у матеріалах цивільної справи № 369/3682/21.

Твердження сторони позивача про існування наявного умислу на укладання договору дарування квартири між близькими родичами, з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому ОСОБА_2 своїх цивільно-правових зобов`язань за кредитним договором № 227/П/99/2008-840, суд вважає не доведеними в судовому засіданні.

Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права відповідача ОСОБА_3 , як власника квартири АДРЕСА_1 , захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Усі інші доводи сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та відповідача, які викладені останніми у позовній заяві, відзиві на позов, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовній вимозі про визнання недійсним договору дарування від 11.10.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Київської області Біккінеєвою І.А., 3693 (номер запису про право власності 2837989).

Також позивачем заявлено вимоги про скасування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 11.10.2013 року за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 ; припинення права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи те, що позовні вимоги про скасування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 11.10.2013 року за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; припинення права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 є похідними вимогами від основної вимоги про визнання недійсним договору дарування від 11.10.2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Київської області Біккінеєвою І.А., 3693 (номер запису про право власності 2837989), у задоволенні якої судом відмовлено, суд вирішив відмовити у задоволенні вимог про скасування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 11.10.2013 року за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; припинення права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Також першим відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Враховуючи встановлення судом безпідставності позовних вимог, позовна давність до вимог позивача не підлягає застосуванню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєва Ірина Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності - відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 08.08.2022 року.

Суддя А.В. Янченко