Номер провадження: 22-ц/813/4779/22
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення житлової комісії військової частини, зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:

09.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення житлової комісії військової частини, зобов`язання вчинити певні.
Позовні вимоги обґрунтованій тим, що ОСОБА_1 проходив службу в в/ч НОМЕР_1 , на посаді начальника запасного командного пункту з 06.01.2018 року по 05.08.2019 року.
Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 14.06.2019 року № 292 позивач був звільнений у відповідності до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас, у військовому званні «підполковник», на підставі підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).
Посилаючись на вимоги ст. 17 Конституції України, ст. 26 Закону України «Про
військовий обов`язок і військову службу», Постанови Кабінету України №607, від 12.11.2014 року та п. 3 наказу командира в/ч НОМЕР_1 МО України №158 від 05.08.2019року, ним вказано, що згідно пункту 4 цього ж наказу, після звільнення в запас, ОСОБА_1 був зарахований до військового оперативного резерву першої черги до в/ч НОМЕР_1 .
06.08.2019 року ОСОБА_1 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - РТЦК та СП) АДРЕСА_1 для постановки на військовий облік. Факт перебування його на військовому обліку підтверджується тимчасовим Посвідченням військовозобов`язаного № НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 13.08.2019 року.
ОСОБА_1 зазначив, що його служба у Збройних Силах України складає: календарна - 26 років та 5 днів, що підтверджується пунктом 3 абзацом 7 наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 158 від 05.08.2019 року та Розрахунком №974 вислуги років військовослужбовця підполковника ОСОБА_1 для виходу на пенсію, виданого 14.12.2018 року Фінансово-економічним управлінням командування ПС ЗС України.
Також позивач вказав, що він є ветераном військової служби, має пільги визначенні законодавством України, що підтверджується Посвідченням Ветерана військової служби, серії НОМЕР_3 , виданого 12.09.2019 року ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після звільнення в запас, ОСОБА_1 став на облік до ГУ ПФУ в Одеській області, як пенсіонер та отримує пенсію за вислугою років МО України, що підтверджується Пенсійним посвідченням № НОМЕР_4 , виданим 04.09.2019 року Пенсійним фондом України.
Під час проходження військової служби з 31.07.1993 року по 05.08.2019 року, ОСОБА_1 жодного разу не отримував ні гуртожитку, ні службового, ні постійного житлового приміщення від МО України. Це підтверджується відповідними Довідками, які видані квартирно-експлуатаційними відділами гарнізонів, в яких позивач проходив військову службу.
На квартирному обліку ОСОБА_1 зі своєю сім`єю перебував у в/ч НОМЕР_1 з 28.07.1998 року по 07.08.2019 року.
Після звільнення з військової служби у запас, ОСОБА_1 разом із своєю сім`єю був
змушений шукати житло для подальшого проживання у зв`язку з тим, що жилою площею від МО України він не був забезпечений.
Позивача було виключено з квартирного обліку у в/ч МО України, про що він дізнався випадково під час телефонної розмови із секретарем житлової комісії в/ч НОМЕР_1 у листопаді 2019 року.
На запит до житлової комісії в/ч НОМЕР_1 , на адресу позивача надійшли документи, які підтверджують факт виключення його та його сім`ї з квартирного обліку.
Позивач ОСОБА_1 вважав, що п. 4 протоколу №10, від 07.08.2019року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 і є ветераном військової служби та має пільги визначені законодавством України.
У зв`язку з цим, позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 , що зазначено у п.4 Протоколу №10 від 07 серпня 2019 року та п.4 наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) №54 від 07 серпня 2019року щодо виключення позивача з квартирного обліку в/ч НОМЕР_1 ; зобов`язати відповідача поновити його (зі складом сім`ї) на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_1 , в загальній черзі за тим же номером у списку, станом на 07.08.2019р. зі збереженням часу перебування на обліку з 28.07.1998 року (а.с.2-14).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.07.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені.
Визнано протиправним та скасовано рішення засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 , що зазначено у п. 4 Протоколу №10 від 07.08.2019 року та п.4 наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 54 від 07.08.2019 року, якими виключено з квартирного обліку у житловій комісії в/ч НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 , складом сім`ї три особи, в тому числі він, дружина ОСОБА_2 , 1981 року народження син ОСОБА_3 , 2014 року народження, з 07.08.2019 року, оскільки він звільнений у запас за підпунктом «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, від 14.06.2019, № 292, відповідно до розділу VI пунктів 18 та 19 «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої Наказом МО України 31.07.2018 року № 380, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 06.09.2018 року №1020/32472.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 , шляхом прийняття відповідного рішення, поновити підполковника ОСОБА_1 , складом сім`ї три особи, в тому числі він, дружина ОСОБА_2 , 1981року народження, син ОСОБА_3 , 2014 року народження, на квартирному обліку у житловій комісії в/ч НОМЕР_1 , за тим же номером у списку, станом на 07.08.2019 року, зі збереженням часу перебування на обліку з 28.07.1998 року.
Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 840,80 грн.
В апеляційний скарзі на вказане судове рішення представник в/ч НОМЕР_1 ставить питання про його скасування і ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушенням норм матеріального права.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с.197-200).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Таким чином, розгляд даної справи здійснений 31.08.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 08.09.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції понад шість місяців (а.с. 185), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 проходив службу у Військових частинах МО України, що підтверджується його послужним списком (а.с. 48-45). Останнім місцем служби ОСОБА_1 в період з 06.01.2018 року по 05.08.2019 року була в/ч НОМЕР_1 , в якій він проходив службу на посаді начальника запасного командного пункту.
У відповідності до п/п «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, від 14.06.2019 року, № 292, позивач ОСОБА_1 був звільнений у запас, у військовому званні «підполковник», (у зв`язку із закінченням строку контракту) (а.с.18).
Згідно пункту 4 Наказу командира в/ч НОМЕР_1 №158, від 05.08.2019 року, після звільнення в запас, позивач був зарахований до військового оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 (а.с.19).
Оскільки відповідно до Тимчасового Посвідчення військовозобов`язаного, ПР №002177, виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 13.08.2019 року, ОСОБА_1 придатний до військової служби, ІНФОРМАЦІЯ_2 його поставлено на військовий облік (а.с.21). Загальна вислуга років позивача у Збройних Силах України на - 14.12.2018 року складає: календарна - 25 років та 4 місяці, що підтверджується Розрахунком №974 вислуги років військовослужбовця підполковника ОСОБА_1 для виходу на пенсію, виданого 14.12.2018 року Фінансово-економічним управлінням командування ПС ЗС України (а.с.23).
Крім того, позивач є ветераном військової служби, має пільги визначені законодавством України, що підтверджується посвідченням Ветерана військової служби, серії НОМЕР_3 , виданого 12.09.2019 року ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.24). Згідно до Пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 , виданого 04.09.2019 року Пенсійним фондом України, в Головному управлінні ПФУ в Одеській області, позивачу встановлено пенсію за вислугою років МО України (а.с.25).
Згідно до Довідок від 07.05.2010 року, 31.10.2013 року, 03.01.2018 року, 05.11.2019 року, 11.12.2019 року, під час проходження військової служби, позивач ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку складом сім`ї три особи у в/ч МО України, однак не отримував жодного житлового приміщення (а.с.26, 27, 29, 30, 32, 33).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що останнє місце перебування позивача зі своєю сім`єю із трьох осіб на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 - з 28.07.1998 року по 07.08.2019 року.
Згідно до п. 4 Витягу з протоколу засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 №10 від 07.08.2019 року, остання прийняла рішення про виключення підполковника ОСОБА_1 , який був звільнений у запас у зв`язку із закінченням строку контракту, згідно підпункту «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, від 14.06.2019 року, № 292, з квартирного обліку в/ч НОМЕР_1 складом сім`ї три особи, на підставі пунктів 18 та 19 розділу VI «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», яка затверджена наказом МО України, від 31.07.2018 року №380 (зареєстрований у Міністерстві юстиції України 06.09.2018 року №1020/32472) (а.с.34).

Суд дійшов правильного висновку про те, що питання взяття на облік та зняття з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, врегульовано Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК) та Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради, від 11 грудня 1984 року № 470.
При цьому суд обгрунтовано зазначив, що основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту держави.
Згідно з абзацем першим пункту 1 статті 12 цього Закону держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями, або, за їх бажанням, грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У відповідності до приписів Абзацу третього пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, всупереч вищевказаному, позивач та члени його сім`ї із трьох осіб, які проживають разом з ним, під час проходження ним військової служби не були забезпечені службовим жилим приміщенням, яке відповідало би вимогам житлового законодавства.
Крім того, відповідно до приписів Абзацу четвертого пункту першого ст. 12 цього ж Закону, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше та членам їх сімей, надаються жилі приміщення для постійного проживання, або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення, або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених п.10 цієї статті.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи і було вказано вище, вислуга на військовій службі позивача на час його звільнення становила більше 26 років, однак він жодним чином не отримував житлового приміщення для постійного проживання його і членів його сім`ї, або за його бажанням, грошової компенсації за належне йому та членам його сім`ї для отримання жиле приміщення.
Разом з тим, абзацем першим пункту 9 статті 12 цього Закону, законодавцем передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я, або якщо вони на час звільнення мають вислугу військової служби не менше 20 років, або у відставку, а також у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, або за їх бажанням, грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у ТЦК та СП і відповідних квартирно-експлуатаційних органах та користуються правом позачергового одержання житла. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання, або, за їх бажанням, грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Військовослужбовці, які набули право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», залишаються на такому обліку та користуються правом позачергового одержання житла.
З огляду на викладене, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 відноситься до категорії військовослужбовців, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас та на час його звільнення має вислугу військової служби більше 25 років, та набув право на пенсію.
Пунктами 1 та 3 «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» (далі «Порядок») встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
За змістом п. 29 «Порядку» військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас, або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів, або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі, залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а тому суд дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 повинен залишатися на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду.
За змістом п. 30 «Порядку» такої підстави, за якою житлова комісія в/ч НОМЕР_1 прийняла рішення про виключення підполковника ОСОБА_1 з квартирного обліку в/ч НОМЕР_1 складом сім`ї три особи, не передбачено.
Так, положеннями п. 30 «Порядку» передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.

Суд також правильно зазначив, що при зарахуванні позивача у 1998 року році на квартирний облік, діяв Наказ Міністерства оборони України № 20, від 03 лютого 1995 року «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України», який втратив чинність 10 листопада 2006 року, відповідно до пункту 13 якого, військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та квартирно-експлуатаційних частинах району до отримання житла, за винятком: поліпшення житлових умов, переміщення до нового місця служби, засудження до позбавлення волі на термін понад 6 місяців та надання відомостей, які не відповідають дійсності.

Крім того, згідно до п. 18 розділу VI «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» (далі «Інструкція»), на який посилалась житлова комісія в/ч НОМЕР_1 при прийнятті 07.08.2019 року рішення про виключення підполковника ОСОБА_1 з квартирного обліку складом сім`ї три особи, у разі направлення осіб, звільнених з військової служби, що перебувають на обліку у військовій частині, на військовий облік у військовий комісаріат до іншого населеного пункту іншого гарнізону, вони виключаються з обліку у військовій частині та зараховуються на облік у військовому комісаріаті та КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району іншого гарнізону на умовах, визначених цією Інструкцією.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні підполковника ОСОБА_1 у запас, у зв`язку із закінченням строку контракту, він не був направлений на військовий облік у військовий комісаріат до іншого населеного пункту іншого гарнізону, а на військовий облік ОСОБА_1 поставлений в ІНФОРМАЦІЯ_5 .
За змістом п. 19 розділу VI «Інструкції» на обліку залишаються військовослужбовці, у тому числі, які виключені зі списків особового складу військових частин, та члени їх сімей у разі: відрядження до державних органів, підприємств, організацій, установ (у тому числі до військових прокуратур), а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі; направлення до інших держав для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки у складі національних контингентів або національного персоналу, а також закордонних дипломатичних установ України; направлення на навчання до військових навчальних закладів (на весь період навчання); направлення військовослужбовця на лікування (реабілітацію) внаслідок поранень (контузії) або через хворобу; захоплення в полон або заручником; визнання особи безвісти відсутньою (до визнання її померлою).
Однак позивач ОСОБА_1 не відноситься до жодних із перерахованих категорій військовослужбовців, а тому житлова комісія мала застосувати не п. 19 розділу VI «Інструкції», а на п. 21 розділу VI «Інструкції», згідно якого зняття військовослужбовців з обліку проводиться у разі: поліпшення житлових умов до встановлених норм забезпечення житловою площею громадян у відповідному населеному пункті; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на квартирний облік, включення до списків осіб, що мають право першочергового та позачергового одержання житлових приміщень, або неправомірних дій посадових (службових) осіб при вирішенні питання про прийняття на квартирний облік; в інших випадках, передбачених законодавством.
Однак, жодної з цих підстав у рішенні житлової комісії від 07.08.2019 року не було наведено, як і не було наведено таких підстав представником відповідача в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції правильно послався на аналогічну правову позицію Верховного Суду, яка викладена в його постанові від 08 квітня 2020 року, по справі №683/2197/18, в якій Верховний Суд вказав, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 «Порядку».

Системний аналіз Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» дає підстави дійти висновку, що у словосполученні «звільнення з військової служби у запас або у відставку за віком, станом здоров`я», що міститься у пункті 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», такі умови як вік і стан здоров`я, відносяться виключно до поняття «звільнення у відставку», як варіанту (способу) звільнення з військової служби, і жодним чином не відноситься до поняття «звільнення у запас». Така юридична визначеність зазначених понять підтверджується висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 25.03.2019 у справі № 359/2295/17.

З огляду на викладене, та враховуючи, що оскільки за час проходження служби ОСОБА_1 в період з 06.01.2018 року по 05.08.2019 року, у в/ч НОМЕР_1 на посаді начальника запасного командного пункту, вимога п. 2 ч. 2 Наказу Міністерства оборони України від 31.07.2018 року №380 про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями,
виконана не була, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.09.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева