Справа № 464/8705/21 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1269/22 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Колич Х.Б.;

позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Білецької О.Р.;

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 26 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 (в подальшому «спірна квартира»).

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що спірна квартира з 25.07.2008 року належала на праві спільної сумісної власності позивачці, її дочці ОСОБА_3 та внучці ОСОБА_4 і в ній було зареєстровано четверо осіб: позивачка, згадана онука, відповідач - колишній зять позивачки та онук ОСОБА_5 .. Відповідача було засуджено до п`яти років позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, внаслідок якого донька позивачки, ОСОБА_3 , загинула. Після дорожньо-транспортної пригоди відповідач деякий час проживав у спірній квартирі, однак згодом добровільно виїхав з неї зі всіма своїми речами і більше не повертався. З того часу, за винятком періоду відбування покарання (був звільнений з місць позбавлення волі 12.02.2021 року), він проживає за іншою адресою. Із покликанням на ст.ст. 391, 405 ЦК України, позивачка зазначала, що відповідач понад один рік не проживає у житловому приміщенні за місцем реєстрації, комунальних послуг не сплачує, відтак є таким, що втратив право користування спірною квартирою (а.с. 3-4).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 44-47).

Дане рішення оскаржила позивачка.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що «неприязні стосунки не є поважною причиною для відсутності члена сім`ї власника у житловому приміщенні понад встановлені строки».

Стверджує, що неприязнь у стосунках між позивачкою та відповідачем почалась тоді, коли позивачка взнала те, що відповідач став зустрічатися з іншими жінками і саме бажання відповідача влаштувати своє особисте життя і стало причиною того, що він виїхав зі спірної квартири.

Вважає безпідставним посилання суду на те, що неповнолітні діти відповідача (онуки позивачки) є співвласниками спірної квартири і у разі визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, їхні права будуть порушеними (а.с. 51-54).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Свій позов позивачка обґрунтовує посиланням на частину 2 статті 405 ЦК України, якою передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом роз`яснень, які містяться у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку, що у відповідності до частини 2 статті 405 ЦК України особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні понад один рік та відсутність поважних причин такого не проживання.

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками (в тому числі і позивачкою/апелянтом) те, що:

-з 25.07.2008 року співвласниками спірної квартири були 3 (три) особи: позивачка, її донька ОСОБА_3 та її внучка ОСОБА_4 , 2006 року народження (а.с. 5-6);

-08.02.2010 року у спірній квартирі було зареєстровано відповідача ОСОБА_2 чоловіка співвласниці цієї квартири ОСОБА_3 (а.с. 13);

-у 2012 році у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_6 , який також є зареєстрованим у спірній квартирі;

-06.02.2016 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) ОСОБА_3 (донька позивачки та дружина відповідача) загинула і (у відповідності до частини 4 статті 1268 ЦК України) спадщину після її смерті прийняли, як донька ОСОБА_7 , так і син ОСОБА_6 , в результаті чого останній також став співвласником спірної квартири;

-з 2016 року (після загибелі у ДТП ОСОБА_3 ) її з відповідачем ОСОБА_2 діти, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , стали проживати разом з батьком у Рівненській області;

-12.02.2021 року відповідач ОСОБА_2 звільнився умовно-достроково з місць позбавлення волі, де відбував покарання, оскільки вироком суду був визнаний винним у ДТП, в результаті якої загинула ОСОБА_3 (а.с. 11).

Таким чином, як вбачається з вищенаведеного, в силу трагічних життєвих обставин, пов`язаних із загибеллю в ДТП доньки позивачки, винним у чому вироком суду визнано відповідача, між згаданими сторонами склались вкрай напружені та неприязні стосунки (що, як вбачається з доводів апеляційної скарги, позивачка і не заперечує), в результаті чого відповідач залишив спірну квартиру, як місце свого постійного проживання, та з 2016 року разом з неповнолітніми дітьми, які є та залишаються співвласниками спірної квартири, проживає за межами цієї квартири.

Безспірним є те, що неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (2006 та 2012 років народження), як співвласники спірної квартири, мають усі права на користування цією квартирою, як своєю власністю, в тому числі і право на проживання у ній.

В той же час, за змістом статті 29 ЦК України, місцем проживання неповнолітнього є місце проживання його батьків або одного з них.

Оскільки мама неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у 2016 році в ДТП загинула, то з 2016 року їхнім місцем проживання є місце проживання батька відповідача ОСОБА_2 , який (у відповідності до частини 1 статті 177 СК України) без спеціальних на те повноважень зобов`язаний управляти майном, належним його дітям, дбати про його збереження та використання в інтересах дітей.

За вищенаведених обставин в їх сукупності суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірною квартирою, співвласниками якої є його неповнолітні діти, безпосередньо зачіпає права та інтереси цих дітей.

Крім того, перегляд справи по суті суд здійснює станом на час подання позивачем позову до суду.

Оскільки позивачка звернулася до суду із вказаним позовом у грудні 2021 року, то для вирішення питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, підлягає встановлення існування передбачених чинним законодавством підстав для цього станом на час подання такого позову до суду.

Як вже зазначалося вище, до 12.02.2021 року відповідач ОСОБА_2 за вироком суду відбував покарання у місцях позбавлення волі, а відтак відсутні правові підстави для висновку про те, що у спірній квартирі до 12.02.2021 року він не проживав без поважних на те причин.

Частиною 2 статті 405 ЦК України, посиланням на яку позивачка обґрунтовує заявлені нею позовні вимоги, передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В той же час, позивачкою даний позов до суду було подано лише через 10 місяців після звільнення відповідача з місць позбавлення волі, тобто за відсутності тієї обставини, що особа є відсутньою у спірному житлі без поважних причин понад один рік.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 26 квітня 2022 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 25 серпня 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.