138/547/22
2/465/2992/22
У Х В А Л А

26.07.2022 року м. Львів

Суддя Франківського районного суду м.Львова Гладишева Х.В., перевіривши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів,-

встановив:

21.07.2021 року до Франківського районного суду м.Львова надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій він просить стягнути з ОСОБА_2 кошти у розмірі 292500 грн. та судовий збір.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 08.06.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів передано до Франківського районного суду м.Львова.

При постановленні даної ухвали суд встановив, що звертаючись до суду з позовом, представник позивача вказав останнім відомими місцем реєстрації та проживання відповідача АДРЕСА_1 . Як вбачається з довідки Виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради № 02-22/893 від 21.04.2022, наданої суду на виконання вимог ч. ч. 6, 7 ст. 187 ЦПК України, інформація щодо реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_2 за вказаною вище адресою відсутня. Разом з тим, з копії паспорта громадянина України, яка додана представником відповідача до заяви про передачу справи за підсудністю, вбачається, що зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2022 року справу передано в провадження судді Гладишевої Х.В.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, позовну заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов таких висновків.

За статтею 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою - четвертою цієї статті.

Згідно ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів, у тому числі й територіальної.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

В пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зазначається, що підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції.

З сукупного аналізу вищенаведених положень законодавства можна зробити висновок, що під порушенням правил підсудності розуміється відкриття провадження і розгляд цивільної справи тим судом першої інстанції, до повноважень якого не відноситься вирішення даного спору.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (стаття 125 Конституції України).

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (частина 1 ст.8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним; про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна; про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Разом з тим, правила про виключну підсудність застосовуються до позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (наприклад, звернення стягнення на нерухоме майно, передане в заставу іпотечне майно, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, визнання договору іпотеки недійсним тощо). Виходячи з аналізу вищезазначеного, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 травня 2020 року у справі №643/4648/18, 11 липня 2019 року у справі № 462/7217/18, від 17 жовтня 2019 року у справі № 461/6956/17.

Як вбачається із роз`яснень, даних в п.42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01.03.2013 року виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать, зокрема про визнання правочину з нерухомістю недійсним та про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави. Тому, в разі звуження визначеного ч.1 ст.114 ЦПК України критерію віднесення позовів до виключної підсудності шляхом обмеження його визначення лише предметом (об`єктом) позову втрачається сама можливість чіткого застосування зазначеної частини цієї статті ЦПК України та виникають умови для порушення встановлених законом правил виключної підсудності за позовами що виникають з приводу нерухомого майна.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, 18.04.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0195, площею 2,2577га, яка розташована в адміністративно-територіальних межах Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, строком на 49 років. В подальшому сторони договору домовилися про купівлю-продаж цієї ж земельної ділянки та 08.06.2016 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 кошти в сумі 10000 дол.США у якості оплати вартості предмету купівлі, попередньо домовившись письмово укласти договір купівлі-продажу в майбутньому. Також в позовній заяві позивач зазначив, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою. Позивач просить стягнути із відповідача кошти, внесені останнім в якості авансу.

Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного ЦПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Ураховуючи, що даний спір пов`язаний з правом позивача на повернення авансу сплаченого на виконання договору купівлі-продажу земельної ділянки , відтак даний спір належить до позовів, які виникають з приводу нерухомого майна та має пред`являтися за місцезнаходженням об`єкта нерухомого майна за правилами виключної підсудності.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно положень ст.32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Виходячи з наведеного, оскільки спір пов`язаний з правом позивача на нерухоме майно, тому правила загальної підсудності в даному випадку не застосовуються, а тому дана справа не підсудна Франківському районному суду м.Львова та підлягає поверненню для розгляду за належною підсудністю до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області, як суду на території юрисдикції якого знаходиться земельна ділянка.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 27, 31, 32, 149, 151, 153 ЦПК України, -

постановив:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів,направити за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали суду.

Передачу справи на розгляд до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької областіздійснити протягом п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Суддя Гладишева Х.В.