Справа № 2/951/17/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2022 року смт. Козова

Козівський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Братків І. І.

з участю секретаря судового засідання Скавінської Г. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Козова Тернопільської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

У С Т А Н О В И В:

01.09.2020 ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, відповідно до якої просила провести поділ спільного сумісного майна, придбаного нею та відповідачем у шлюбі.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з відповідачем перебувала у шлюбі з 25.06.1982, у шлюбі у них народилося двоє дітей, які на даний час повнолітні. 17.07.2013 відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області шлюб розірвано. Під час шлюбу ними набуто спільну сумісну власність: будинковолодіння (житловий будинок, господарські будівлі і споруди, земельна ділянка) по АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . Будівництво житлового будинку велося спільними зусиллями, хоч формально земельна ділянка видавалася на матір відповідача. Джерелом фінансування будівництва були спільні кошти подружжя. Однак відповідач не визнає факту належності спірного будинковолодіння до спільної сумісної власності подружжя, що вимусило її звернутися за судовим захистом.

Відтак, просить визнати за нею право власності на Ѕ частину будинковолодіння (житловий будинок, господарські будівлі і споруди, земельна ділянка) по АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 залишити у спільній сумісній власності; решту майна, а саме Ѕ частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 залишити у власності відповідача. Право спільної сумісної власності між нею та відповідачем та спірне будинковолодіння припинити.

Відповідач позов не визнав. У відзиві вказав, що 03.02.1995 мати відповідача подарувала йому незакінчений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування. Станом на дату укладення договору дарування, жила площа по проекту становила 56,7 кв.м, процент готовності об`єкту - 14%. Вважає, що сам факт завершення у шлюбі будівництва будинковолодіння не може бути абсолютним доказом того, що таке майно є спільною сумісною власністю, адже в даному випадку відсутні докази того, що позивач брала хоч якусь участь у розбудові того майна, а також не враховано наявність у відповідача уже оформленого права власності на це майно.

Крім того, зазначив, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання права власності на частку у спільному майні.

Відтак, просив у задоволенні позовних вимог відмовити через необґрунтованість позовних вимог та відсутністю предмету спору, адже будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю та за пропуском строків позовної давності.

Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому акцентувала увагу суду, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Таким чином, початок перебігу строку позовної давності не пов`язує з фактом розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу колишнє подружжя припинило спілкування і проживало окремо в силу взаємних неприязних стосунків: ОСОБА_1 проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 залишився проживати у спірному будинку. Фактично між сторонами склався порядок роздільного користування спільним майном, однак питання поділу спільного майна колишнього подружжя не піднімалося до пред`явлення поточного позову.

Щодо заперечення факту придбання (побудови) майна за спільні кошти подружжя, вказує, що право власності на спільне будинковолодіння набуте подружжям на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 10.02.2005 виконавчим комітетом Великоходачівської сільської ради. Із акту державної технічної комісії про прийняття до експлуатації індивідуального житлового будинку вказується, що забудова земельної ділянки розпочалася у 1993 році та завершилася у 2004 році. Тобто наявними матеріалами справи документально підтверджено, що спірний будинок споруджено у період перебування сторін у шлюбі.

У судових засіданнях сторони та їхні представники дотримались своїх позицій, викладених у позові, відзиві та відповіді на відзив відповідно.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.09.2020 позовна заява залишена без руху.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.10.2020 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя передано на розгляд Козівського районного суду Тернопільської області.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 11.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2021 у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді, на підставі розпорядження керівника апарату суду № 51/2021 від 01.10.2021 вказану справу передано на розгляд судді Братків І. І.

Ухвалою від 05.11.2021 суддею прийнято справу до свого провадження та призначено судове засідання у справі.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 30.11.2021 витребувано у виконавчого комітету Великоходачківської сільської ради рішення №56 від 21.02.2004, на підставі якого виникло право власності у ОСОБА_2 на спірне будинковолодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , та всі документи які передували прийняттю такого рішення.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 24.01.2022 задоволено клопотання представника відповідача про допит свідків.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 19.04.2022, постановленою без виходу в нарадчу кімнату, задоволено клопотання представника позивача про допит свідків.

Представник позивача адвокат Магдич О. О. та представник відповідача ОСОБА_3 подали заяви про розгляд справи без участі сторін та їхніх представників.

Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

В силу дії ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Із рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 липня 2013 року (а.с. 3) судом беззаперечно встановлено, що 25 червня 1982 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №635.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано 17 липня 2013 року вищевказаним рішенням суду, яке ніким не оскаржувало ся і набрало законної сили.

За час перебування у шлюбі подружжям набуто таке майно:

квартиру АДРЕСА_2 , яка, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 20.04.2001 (а.с. 5) належить за правом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

домоволодіння (житловий будинок, господарські будівлі і споруди, земельна ділянка) по АДРЕСА_1 , який згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Великоходачківської сільської ради на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - також СК України ) цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами статті 5ЦК України, згідно яких акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Отже, спірні правовідносини в частині прав і обов`язків, що виникли до 01 січня 2004 року регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - також КпШС України), в іншій частині - СК України.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (частина 1, 2 статті 22 КпШС України).

За змістом ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (частина 1 статті 25 КпШС України).

Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність) (частина 1, 2 статті 112 Цивільного кодексу Української РСР, далі - також ЦК України).

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України (частина 1 статті 16 Закону України «Про власність»).

Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними (частина 1 статті 17 Закону України «Про власність»).

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1 та 2ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Тобто тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України.

Суд констатує, що перебуваючи у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набуто в порядку приватизації у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартиру АДРЕСА_2 на п`ятьох членів сім`ї, які проживали та були зареєстровані в квартирі на момент приватизації і таку квартиру слід вважати їх спільною сумісною власністю за відсутності в матеріалах справи доказів протилежного.

Відтак є підстави для залишення цієї квартири у спільній сумісній власності сторін.

Щодо вимоги позивача про визнання за нею права власності на Ѕ частину будинковолодіння (житловий будинок, господарські будівлі і споруди, земельна ділянка) по АДРЕСА_1 , суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається із договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Козівської державної нотаріальної контори Боднарук М.В. від 03.02.1995, який зареєстрований у реєстрі за № 186 (а. с. 98-99) ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_2 незакінчений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно договору станом на дату укладення такого, жила площа по проекту становила 56,7 кв.м., процент готовності об`єкту - 14%.

З метою завершення будівництва 23.11.2004 Великоходачківською сільською радою було винесено рішення № 191, яким надано дозвіл па виготовлення проектно-технічної документації завершення будівництва житлового та господарських будинків. Видано Акт державної технічної експертизи про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку і господарських будівель від 29.12.2004, яким комісією констатовано, що обстежений індивідуальний будинок і господарські будівлі готові до введення в експлуатацію.

10 лютого 2005 року на відповідача ОСОБА_2 було оформлене Свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 (підстава видачі: рішення виконкому Великоходачківськї сільської ради № 56 від 21.12.2004) та Витяг по реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.02.2005, видане Козівським районним БТІ.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що вказаний об`єкт нерухомого майна дійсно був побудований після отримання ОСОБА_2 в дар на підставі договору дарування від 03.02.1995 об`єкту незавершеного будівництва.

Однак, ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами той факт, що його частка в цьому майні є більшою, ніж частка ОСОБА_8 за рахунок належного йому на праві власності об`єкту незавершеного будівництва.

Ба більше, допитана в якості свідка ОСОБА_1 і допитаний в якості свідка ОСОБА_2 показали, що з метою уникнення зайвої бюрократії земельна ділянка під забудову була виділена на ім`я матері ОСОБА_2 ОСОБА_7 , проте всі будівельні роботи велися саме подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . І станом на час укладення договору дарування незакінчений будівництвом житловий будинок з процентом готовності об`єкту 14%, отриманий ОСОБА_2 в дар був побудований за кошти подружжя.

Безпідставними є й доводи відповідача про те, що станом на зараз його частка в цьому об`єкті нерухомого майна є більшою, оскільки немає висновку про вартість будинковолодіння станом на момент розірвання шлюбу між сторонами, як і немає висновку про вартість будівельних робіт та використаних в процесі будівництва будівельних матеріалів, яке б проводилось після розірвання шлюбу.

Суди проводять поділ нерухомого майна, як правило, на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи, але про проведення такої сторони не заявляли і тому суд, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог про виділ часток у спільному майні подружжя.

Окрім того, з метою дослідження характеру взаємовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо обставин будівництва спірного будинковолодіння та можливого поліпшення будинковолодіння після розірвання шлюбу судом були допитані свідки за клопотаннями як позивача, так і відповідача, які давали суперечливі пояснення щодо сімейних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та вкладу кожного з них в будівництво.

Аналізуючи пояснення свідків, суд дійшов висновку, що їх пояснення не можуть братися до уваги як достовірні, оскільки вони містять власні суб`єктивні судження, оцінку та характеристику кожного із подружжя та їх взаємовідносин. Суд доходить висновку про те, що такі пояснення не спростували презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що наявні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину відповідного будинковолодіння.

Щодо заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає таке.

На вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України (частина 1 статті 9 КпШС України).

У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 10 КпШС України).

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності (частина 3 статті 29 КпШС України).

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (частина 1 статті 71 ЦК України в редакції до 01.01.2004).

Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності (частина 1 статті 74 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (частина 1 статті 75 ЦК України).

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові (частина 1 статті 80 ЦК України).

Статтями 256, 257 та 261 ЦК України (в редакції після 01.01.2004) визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Відповідно до частин другої, третьої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц (провадження № 61-495св18), від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц (провадження № 61-8081св18), від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 08 грудня 2021 року у справі 753/18448/17 (провадження № 61-9354св21).

Суд відмічає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Суд зазначає, що початок перебігу позовної давності пов`язаний не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Суд зауважує, що позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) також неодноразово звертав увагу на призначення позовної давності, пов`язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу (Stubbings and Others v. The United Kingdom 22083/93).

ЄСПЛ зазначає, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення у справі «Золотас проти Греції» від 29 січня 2013 року).

Як зазначалося вище, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.07.2013. Після цієї дати ОСОБА_1 не зверталася до ОСОБА_2 щодо поділу спільного майна.

Питання про поновлення пропущеного строку ОСОБА_1 взагалі не ставилося.

Судом не встановлено і в ході розгляду справи позивачем не доведено, що день, коли вона довідалася або могла довідатися про порушення свого права ОСОБА_2 щодо майна, набутого ними у шлюбі знаходиться в межах трьохрічного строку до вересня 2020 року - моменту звернення до суду з цим позовом.

Таким чином, позивачем не дотримано обов`язку доведення часу, з якого їй стало відомо про порушення її права.

З огляду на зазначене суд доходить висновку щодо відмови у задоволенні позовної заяви, в зв`язку зі спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Розподіл судових витрат

Враховуючи положення статті 141 ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 81, 82, 259, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя І. І. Братків