Справа № 201/17/22
Провадження № 2др/201/16/2022
29 квітня 2022 року м. Дніпро
Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі питання про розподіл судових витрат за заявою представника позивача у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївни) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2022р. задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Капітал» (третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова О.М.) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Стягнуто з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на оплату судового збору в розмірі 1362,00 грн.
В обґрунтування заявленого посилався на те, що під час ухвалення судового рішення суд не вирішив питання про розподіл судових витрат, в частині витрат на надання правової допомоги, які позивач поніс при розгляді справи.
До судового засідання 18.02.2022р. адвокатом позивача подано заяву про надання можливості представлення доказів розміру витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, що відповідно до ч. 8 ст. 137 ЦПК України надає право подання доказів про розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи (договорів, рахунків тощо) протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
На підставі пункту 3.1 договору про надання правової допомоги №Ф21/36 від 20.12.2021р. розмір гонорару адвоката було визначено після виконання адвокатом всіх дій по справі до ухвалення рішення на підставі акту надання послуг № 7-1 від 21.02.2022р., рахунку № 7-1 від 21.02.2022p., які становлять 21 600,00 грн.
Таким чином, розмір витрат відповідача на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду (аналіз позовної заяви та судової практики), складання процесуальних документів (позов, заява про забезпечення позову, заява про судові витрати), збір доказів тощо, визначений згідно з умовами договору про надання правової допомоги № Ф21/36 від 20.12.2021р., на підставі рахунку № 7-1 від 21.02.2022р., акту надання послуг № 7-1 від 21.02.2022р. становить 21 600,00 грн., що має бути сплачена позивачем протягом 22 банківських днів з дати отримання рахунку (21.02.2022р.).
При цьому, розмір витрат на надання правової допомоги не перевищує попередньо зазначений у позові, зокрема, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду, в розмірі 992,40 грн., судового збору за подання заяви про забезпечення позову, в розмірі 496,20 грн., що документально підтверджується прикладеними до позовної заяви платіжними дорученнями, а також пов`язані з витратами на правничу допомогу у розмірі 21 600,00 грн., що документально підтверджується договором № Ф21/36 про надання правничої (правової) допомоги від 20.12.2021р., що на думку заявника позбавляє суд права відмовити позивачу у відшкодуванні судових витрат.
02.03.2022р. представник позивача Стрєльніков Є.А. надав до суду заяву про розгляд заяви про винесення додаткового рішення за його відсутності, заяву підтримав у повному обсязі.
10.03.2022р. до суду надійшло клопотання генерального директора ТОВ «Вердикт Капітал» Іжаковський О.В. про зменшення витрат на правову допомогу, в якому заявник просить суд відмовити позивачу у стягнення витрат на правничу допомогу, не погодився із розміром витрат, зважаючи на те, що середня заробітна плата в грудні (за січень відсутні відомості) 2021 року в Дніпропетровській області складала 15 791,00 грн. В грудні 2021 року 22 робочих дні. З наведеного видно, що 1 робочий день в середньому коштує 718,00 грн., половина дня - 359,00 грн. Із врахуванням середньої заробітної плати в регіоні, в якому працює адвокат позивача, витрати по часу, наприклад, на половину робочого дня повинні були складати 359,00 грн., але не 22 508,00 грн. за справу незначної складності. До позовної заяви не подано належних та допустимих документів, які б підтверджували оплату правничої допомоги, в тому числі документів, які б підтверджували перерахунок коштів адвокату в сумі 22 508,00 грн.
Учасники судового процесу (їх представники) в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частиною 3 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи у суді першої інстанцій позивачу надавалася професійна правова допомога адвокатами Адвокатського об`єднання «ТСТ» на підставі договору про надання правової допомоги № Ф21/36 від 20.12.2021р., додаткової угоди № 1 від 21.02.2022р. до договору про надання правової допомоги № Ф21/36 від 20.12.2021р. Актом виконаних робіт підтверджено надання послуг цим адвокатом саме позивача.
Верховним Судом сформовано підхід, який є усталеним та відповідає критеріям ЄСПЛ, про те, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
За змістом статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення закону, у разі недотримання вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічні висновки сформульовано Верховним Судом у постановах від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.
Відмова у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів фактичної оплати вказаних послуг до моменту розподілу їх між сторонами у справі не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та наведеними висновками Верховного Суду.
Аналогічний підхід застосовує і ЄСПЛ. Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, необхідно розглядати як фактично понесені: «115. Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України» (Savin V. Ukraine), n. 97)».
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься у ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Тобто діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (позиція, викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/92/15/15-ц, об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021р. у справі №925/1137/19).
Отже, сума заявлених позивачем до відшкодування відповідачем судових витрат на правничу допомогу адвоката співмірна зі складністю справи, кваліфікацією і досвідом адвоката, узгоджується з умовами укладеного між адвокатом та клієнтом договору про надання правової допомоги № Ф21/36 від 20.12.2021р., додаткової угоди № 1 від 21.02.2022р. до договору про надання правової допомоги № Ф21/36 від 20.12.2021р.
Сам факт надання правової допомоги адвокатом та отримання її клієнтом підтверджується актом наданих послуг № 7-1 від 21.02.2022р. та рахунком на оплату № 7-1 від 21.02.2022р.
Суд вважає, що стороною позивача належними доказами доведено понесені витрати на професійну правничу допомогу, а доводи представника відповідача про доцільність застосування до правовідносин у сфері правничої допомоги середньої заробітної плати в регіоні, в якому працює адвокат, не ґрунтуються на положеннях жодного закону, тому вказана сума підлягає до стягнення з відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог заяви про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 21 600,00 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 270, 259, 263-265 ЦПК України, суд,
Додаткове рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.
Додаткове рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду.
Повний текст рішення виготовлений 09 травня 2022 року.
Суддя О.С. Наумова