Провадження № 2/752/4398/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2022 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду міста Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Гладибороди Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди та просить стягнути з відповідача на свою користь 11 685,04 грн. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.

В обгрунтування позову зазначає, що між ним та ОСОБА_2 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту «Автоцивілка навпаки» №030327/4640/0114993 від 10.04.2019р., за яким було застраховано транспортний засіб Toyota Rav4, д.р.н. НОМЕР_1 . 31.05.2019р. о 14 год. 30 хв. у м. Києві на вул. Басейній, 17, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох автомобілів: Kia Picantо, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля Toyota Rav4, д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 . Постановою Печерського районного суду міста Києва від 03.07.2019р. у справі №757/30378/19-п ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до страхового акту №00303769 від 22.07.2019р. та умов Договору страхування №030327/4640/0114993 від 10.04.2019р. прийнято рішення про визнання вказаної події страховим випадком та виплату страхового відшкодування в розмірі 67 110,20 грн. Дану суму позивачем було сплачено страхувальнику ОСОБА_2 за платіжним дорученням №099564 від 23.07.2019р. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» згідно полісу №АМ9894240. Позивач звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу. 27.08.2019р. ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» здійснило виплату в розмірі 55 425,16 грн. З урахуванням вказаних обставин, а також положень ст.ст. 1166, 1194 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач просить стягнути з відповідача 11 685,04 грн. шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, як різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та сумою, відшкодованою страховиком відповідача.

Відповідач надав письмовий відзив на позовну заявою, за яким не погоджується з позовними вимогами, просить відмовити в їх задоволенні, як такими, що не необгрунтовані. Вказує про те, що страховий ліміт за полісом АМ/9894240 від 20.05.2019р., укладеним між відповідачем та ТДВ СК «Альфа-Гарант», складає 100 000,00 грн. на одного потерпілого. В період дії даного полісу сталася ДТП. Розмір завданої шкоди становить 67 110,20 грн., а тому страхової суми достатньо для відшкодування завданої потерпілому шкоди. А тому, на думку відповідача, відшкодувати шкоду, яка підтверджена належними та допустимими доказами, позивачем повинна саме ТДВ СК «Альфа-Гарант». Крім того, відповідач зазначає, що після отримання претензії з боку позивача, звернувся до своєї страхової компанії і отримав відповідь, за якою страхова компанія не заперечує проти визнання законності вимоги ПрАТ «СК «Уніка» щодо отримання страхового відшкодування в порядку регресу, однак вона не погоджується із сумою заявлених регресних вимог 67 110,20 грн., а тому перерахувало тільки 55 425,16 грн.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне.

10.04.2019р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка», як страховиком, та ОСОБА_2 , як страхувальником, був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту «Автоцивілка навпаки» №030327/4640/0114993, предметом якого стали майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом Toyota Rav4, д.р.н. НОМЕР_1 .

За умовами цього Договору страховими ризиками є: дорожньо-транспортна пригода за участю двох та більше учасників, у скоєнні якої встановлена вина третьої особи (повна або часткова), та за умови наявності у страхувальника або водія застрахованого ТЗ чинного на дату ДТП договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, укладеного зі страховиком відносно цього ТЗ.

Згідно умов Договору страхова сума складає 100 000,00 грн., франшиза 0,00.

Строк дії Договору з 14.04.2019р. по 13.04.2020р.

31.05.2019р. о 14 год. 30 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Кіа Піканто, д.н.з. НОМЕР_2 , на перехресті вул. Басейна та вул. Еспланадна в м. Києві при виконанні обгону не впевнилась в безпечності маневру, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем Тойота Рав 4, д.н.з. НОМЕР_1 (водій ОСОБА_3 ), який рухався попутно та повертав ліворуч на вул. Еспланадна, обидва автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушила п. 14.6. Правил дорожнього руху та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Зазначені обставини встановлені постановою Печерського районного суду міста Києва від 03.07.2019р. у справі №757/30378/19-п, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

04.06.2019р. ОСОБА_2 звернувся до позивача із заявою про подію, що має ознаки страхового випадку, за якою просив у разі визнання даної події страховим випадком, виплатити страхове відшкодування

Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу - Toyota Rav4, д.р.н. НОМЕР_1 , дата оцінки 18.06.2019р., замовник ПрАТ «СК «Уніка», вартість ремонту автомобіля - 67 110,20 грн.

Позивачем складено страховий акт №00303769, за яким визначена сума страхового відшкодування в розмірі 67 110,20 грн.

За наказом позивача №00303769 від 22.07.2019р. вирішено виплатити ОСОБА_2 страхове відшкодування згідно розрахунку суми збитку в розмірі 67 110,20 грн.

Платіжним дорученням №099564 від 23.07.2019р. позивач сплатив суму коштів 67 110,20 грн. отримувачу ОСОБА_2 , як страхове відшкодування.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування); а також до підприємства, установи, організації, що відповідає за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їх вини та до особи, яка заподіяла шкоду навмисно.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України "Про страхування", з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (аналогічний висновок викладено у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц).

Тому під час розгляду справи не слід ототожнювати правовідносини регресу, регулювання яких здійснюється статтею 1191 ЦК України та статтею 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з правовідносинами суброгації, які регулюються статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України "Про страхування".

Суброгація (від лат. "subrogare" - заміщення, обрання взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц).

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого.

Водночас регресом (з лат. "regressus" - зворотній рух) є право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. При регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого в кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою (див. пункти 44-46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17).

Під час регресу право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 жовтня 2020 у справі №910/18279/19.

Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Судом встановлено, що на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_4 була застрахована згідно полісу серії АМ №9894240 у ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант».

За цим полісом встановлений ліміт за шкоду життю та здоров`ю - 200 000,00 грн., за шкоду майну - 100 000,00 грн., розмір франшизи - 500,00 грн.

Позивач звернувся до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування в сумі 67 110,20 грн.

За платіжним дорученням №2870 від 27.08.2019р. ТДВ «СК «Альфа-Гарант» перерахувало позивачу 55 425,16 грн. страхового відшкодування.

Як вбачається з листа ТДВ «СК «Альфа-Гарант» №12/367 від 27.01.2021р. суму матеріального збитку було прийнято в розмірі 55 425,16 грн., у зв`язку з вирахуванням ПДВ - 11 185,04 грн. та 500,00 грн. франшизи (67 110,20 - 11 185,04 - 500,00).

Як стверджує позивач, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» у межах ліміту, встановленого полісом серії АМ/9894240, сплатив йому 55 425,16 грн. При цьому відповідач, на думку позивача, має сплатити невідшкодовану частину шкоди - 11 685,04 грн.

Відповідач не погоджується з думкою позивача та звертає увагу суду на те, що сума відшкодування 67 110,20 грн. не перевищує ліміт страхового відшкодування, встановлений у полісі АМ/9894240, а тому підстави для стягнення з відповідача відсутні.

Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 754/1108/15-ц).

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (касаційне провадження № 14-176цс18).

За таких обставин, враховуючи встановлений ліміт відповідальності за полісом АМ/9894240 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 21.05.2019р. у 100 000,00 грн., а також розмір завданої шкоди, який не перевищує ліміт, з урахуванням наведених вище положень відсутні підстави для стягнення з відповідача суми страхового відшкодування, за виключенням суми франшизи в розмірі 500,00 грн.

Так, у відповідності до ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до п. 12.1. ст. 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Таким чином, страховик відповідно до закону не відшкодовує вартість франшизи, тому обов`язок її сплати лягає на відповідача.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в рахунок сплати матеріальної шкоди в розмірі 500,00 грн.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 97,61 грн.

Керуючись ст.ст. 9, 10, 12, 13, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» 500,00 (п`ятсот грн. 00 коп.) грн. матеріальної шкоди.

3. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» 97,61 (дев`яносто сім грн. 61 коп.) грн. судового збору.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (04112, м. Київ, вул. Теліги Олени, 6, літ. В, ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ).

Повний текст рішення суду складений та підписаний 05.09.2022р.

Суддя І.О. Ольшевська