П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2022 року

м. Чернівці

справа № 727/12392/19

провадження №22-ц/822/301/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Паучек І.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 , Комунальне підприємство «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», Чернівецька міська рада

зустрічний позивач ОСОБА_2

зустрічний відповідач ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунальне підприємство «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», Чернівецька міська рада

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2021 року, головуючий у першій інстанції Слободян Г.М.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у грудні 2019 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» про визначення частки у спільному майні подружжя.

Зазначав, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому 17 листопада 1995 року №2320, розірваний заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2018 року.

За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виготовлено та встановлено на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» (торгівельне місце НОМЕР_1 площею 33,65 кв.м) нестаціонарний павільйон НОМЕР_1, який не являється об`єктом нерухомого майна на фундаменті, збудованому ринком, який є власністю останнього.

Відповідно до п.5 угоди між Комунальним підприємством «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» та ОСОБА_2 на право встановлення/зведення павільйону від 14 травня 2001 року №28-3В/1тс користувачу належить право власності на частину вартості паійльйону, що була здійснена за його рахунок. Фундамент і комунікації є власністю ринку.

Також між Комунальним підприємством «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» та ОСОБА_2 укладено договір про визначення за користувачем місця № НОМЕР_1 -«КС» на ринку для зберігання промислових товарів в павільйоні площею 27,28 кв.м (мансарда) від 1 квітня 2007 року №4178/С.

Право власності на частину вартості павільйону НОМЕР_1, зведеного за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на фундаменті, збудованому Комунальним підприємством «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», являється об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За звітом про оцінку майна експерта Павлишина Я.П. від 25 вересня 2019 року №88-nt-09-19 вартість Ѕ ідеальної частки торгівельного об`єкту НОМЕР_1 загальною площею 60,93 кв.м (торгівельне місце для здійснення продажу промислових товарів НОМЕР_1 площею 33,65 кв.м та місце НОМЕР_1 для зберігання промислових товарів (мансарда) площею 27,28 кв.м) розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а , який не являється об`єктом нерухомого майна, складає 639818 грн. 17 коп.

Посилався на те, що звертався до ОСОБА_2 щодо визначення частки у спільному майні подружжя у позасудовому порядку.

Просив визнати право власності ОСОБА_1 на Ѕ ідеальної частки частини вартості павільйону № НОМЕР_1 , розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а ( на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю) загальною площею 60,93 кв.м., з них 33,65 кв.м торгівельне місце НОМЕР_1 (для здійснення продажу промислових товарів); 27,28 кв.м торгівельне місце НОМЕР_1 (для зберігання промислових товарів (мансарда).

ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги, просив визнати право власності на Ѕ ідеальної частки частини вартості павільйону НОМЕР_1, що складає 639818 грн. 17 коп. (відповідно до звіту про оцінку майна від 25 вересня 2019 року №88-nt-09-19, розробленого експертом Павлишиним Я.Д. ), розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а ( на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю) загальною площею 60,93 кв.м, з них 33,65 кв.м торгівельне місце НОМЕР_1 (для здійснення продажу промислових товарів); 27,28 кв.м торгівельне місце НОМЕР_1 (для зберігання промислових товарів (мансарда).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 16 червня 2020 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальної частки вартості павільйону НОМЕР_1, що складає 639818 грн. 17 коп. (відповідно до звіту про оцінку майна від 25 вересня 2019 року №88-nt-09-19, розробленого експертом Павлишиним Я.Д. ), розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а ( на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю) загальною площею 60,93 кв.м., з них 33,65 кв.м торгівельне місце НОМЕР_1 (для здійснення продажу промислових товарів); 27,28 кв.м торгівельне місце НОМЕР_1 (для зберігання промислових товарів (мансарда). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 3 вересня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 16 червня 2020 року задоволено, заочне рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 16 червня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» про визначення частки у спільному майні подружжя скасовано.

ОСОБА_1 подано позов в новій редакції до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», Чернівецької міської ради про визначення частки у спільному майні подружжя.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 вересня 2020 року залучено співвідповідачами Комунальне підприємство «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», Чернівецьку міську раду.

ОСОБА_2 у жовтні 2020 року звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» про поділ майна подружжя.

Зазначала, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому 17 листопада 1995 року №2320, розірваний заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2018 року.

За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно придбано гараж № НОМЕР_3 , розташований у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 вартістю 118855 грн.

Просила визнати об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 гараж № НОМЕР_3 , розташований у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 вартістю 118855 грн. із визначенням часток Ѕ кожного з подружжя.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 59427 грн. 50 коп. грошової компенсації Ѕ частини вартості гаражу НОМЕР_3, розташованого по АДРЕСА_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 січня 2021 року позови об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 6 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», Чернівецької міської ради про визначення частки у спільному майні подружжя задоволено частково, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальної частки частини вартості павільйону НОМЕР_1, що складає 639818 грн. 17 коп. (відповідно до звіту про оцінку майна від 25 вересня 2019 року №88-nt-09-19, розробленого експертом Павлишиним Я.Д. ), розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а ( на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю) загальною площею 60,93 кв.м, з них 33,65 кв.м торгівельне місце НОМЕР_1 (для здійснення продажу промислових товарів); 27,28 кв.м торгівельне місце НОМЕР_1 (для зберігання промислових товарів (мансарда).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн., судовий збір в сумі 6398 грн. 20 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено, визнано об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 гараж № НОМЕР_3 , розташований у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 вартістю 118855 грн. із визначенням часток по Ѕ кожному з подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за Ѕ частину вартості гаражу НОМЕР_3, розташованого по АДРЕСА_2 , в сумі 59427 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати з сплати судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 6 грудня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», Чернівецької міської ради про визначення частки у спільному майні подружжя, визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальної частки частини вартості павільйону НОМЕР_1, що складає 639818 грн. 17 коп. (відповідно до звіту про оцінку майна від 25 вересня 2019 року №88-nt-09-19, розробленого експертом Павлишиним Я.Д. ), розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а ( на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю) загальною площею 60,93 кв.м, з них 33,65 кв.м торгівельне місце НОМЕР_1 (для здійснення продажу промислових товарів); 27,28 кв.м торгівельне місце НОМЕР_1 (для зберігання промислових товарів (мансарда) скасувати та постановити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», Чернівецької міської ради про визначення частки у спільному майні подружжя відмовити.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 6 грудня 2021 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» про поділ майна подружжя, визнання об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 гаражу № НОМЕР_3 , розташованого у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , вартістю 118855 грн. із визначенням часток по Ѕ кожному з подружжя, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за Ѕ частину вартості гаражу НОМЕР_3, розташованого по АДРЕСА_2 , в сумі 59427 грн. 50 коп. скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» про поділ майна подружжя, визнання об`єктом спільної власності подружжя відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, наявність у власності ОСОБА_2 місця-кафе на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» до реєстрації шлюбу, через реконструкцію ринку укладення між Комунальним підприємством «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» та ОСОБА_2 договору на право встановлення/зведення павільйону від 14 травня 2001 року №28-3В/1тс.

Будівництво торгівельного місця (павільйону) № НОМЕР_1 здійснювалося Комунальним підприємством «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» в блоці №9, який складається із 7 торговельних місць, ОСОБА_2 було сплачено лише частину вартості павільйону особистих коштів від продажу місця-кафе.

ОСОБА_1 визнавалися обставини продажу місця-кафе та використання коштів від продажу для оплати будівництва торгівельного місця (павільйону) № НОМЕР_1 , яке здійснювалося Комунальним підприємством «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок».

Вважає, що судом першої інстанції не було надано оцінки рішенню Шевченківського районного суду м.Чернівці від 23 липня 2019 року, яким встановлено обставини не набуття ОСОБА_2 права власності на торговельний об`єкт НОМЕР_1, розташований на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок».

Посилається на відсутність у матеріалах справи доказів набуття ОСОБА_2 права власності на торговельний об`єкт НОМЕР_1, розташований на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», належності майна до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до п.5 угоди між Комунальним підприємством «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» та ОСОБА_2 на право встановлення/зведення павільйону від 14 травня 2001 року №28-3В/1тс фундамент і комунікації павільйону є власністю ринку.

Вказує на відсутність доказів розміру частки павільйону, будівництво якої здійснено за рахунок ОСОБА_2 .

Крім того, вважає, що звіт про оцінку майна експерта Павлишина Я.П. від 25 вересня 2019 року №88-nt-09-19 є неналежним доказом, оскільки експертом використано порівняльний підхід, об`єктами для порівняння визначено магазини, відсутній підпис замовника ОСОБА_1 на титульній сторінки звіту.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, відсутність майна на час припинення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільного ведення господарства, відчуження гаражу № НОМЕР_3 , розташованого у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , у березні 2016 року за час проживання однією сім`єю, витрачання коштів від відчуження майна в інтересах сім`ї.

Вважає, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу встановлено, що ведення спільного господарства сторонами не припинено.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , допитані як свідки, свідок ОСОБА_6 зазначили про проживання подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю на час відчуження гаражу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надходило.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», Чернівецької міської ради про визначення частки у спільному майні подружжя частково, суд першої інстанції вважав, що підлягає захисту право власності ОСОБА_1 на Ѕ ідеальної частки частини вартості павільйону НОМЕР_1, що складає 639818 грн. 17 коп., розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а ( на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю).

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя суд першої інстанції зазначив, що об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є гараж № НОМЕР_3 , розташований у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 вартістю 118855 грн. із визначенням часток по Ѕ кожному з подружжя.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за Ѕ частину вартості гаражу НОМЕР_3, розташованого по АДРЕСА_2 , в сумі 59427 грн. 50 коп.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає в частині.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому 17 листопада 1995 року №2320, розірваний заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2018 року.

За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виготовлено та встановлено на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» (торгівельне місце НОМЕР_1 площею 33,65 кв.м) нестаціонарний павільйон НОМЕР_1, який не являється об`єктом нерухомого майна на фундаменті, збудованому ринком, який є власністю останнього.

Відповідно до п.5 угоди між Комунальним підприємством «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» та ОСОБА_2 на право встановлення/зведення павільйону від 14 травня 2001 року №28-3В/1тс користувачу належить право власності на частину вартості паійльйону, що була здійснена за його рахунок. Фундамент і комунікації є власністю ринку.

На підставі акту прийняття в експлуатацію будівлі № 92 від 22 жовтня 2001 року, павільйон був введений в експлуатацію (а.с.17).

У відповідності до договору № 699/С від 22 жовтня 2001 року, торгівельне місце НОМЕР_1 площею 33,65 м2 було визначено під павільйон (а.с.18).

Згідно акту обміру площі займаної під об`єкт торгівлі та послуг - павільйона № НОМЕР_1 сектору №1 КП МТК «Калинівський ринок» від 01 квітня 2007 року, комісія встановила, що площа займана під об`єкт становить: площа павільйону (1-й поверх) 5,30м х 6,35м = 33,65 кв.м.; площа для зберігання товару (мансарда) 5,10 м х 5,35 = 27,28 кв.м.. загальна площа: 60,93 кв.м. (а.с.21).

Також між Комунальним підприємством «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» та ОСОБА_2 укладено договір про визначення за користувачем місця № НОМЕР_1 -«КС» на ринку для зберігання промислових товарів в павільйоні площею 27,28 кв.м (мансарда) від 1 квітня 2007 року №4178/С.

Угоди про право користування торгівельним місцем НОМЕР_1 та місцем НОМЕР_1 для зберігання товару були переукладені сторонами угодою про надання в користування торговельного місця № 9748/С від 01 січня 2011 року та угодою №157/ тс від 01 серпня 2012 року.

ОСОБА_1 у період часу з 21травня 2001 року по 19 липень 2001 року працював в МПП редакції газети «Чернівці-Сіті-Плюс» (а.с.49-50), в період з квітня 2001 року по жовтень 2005 року, працював у мережі таксі «Браво», отримував послуги із забезпечення ефірним зв`язком (а.с.29).

Відповідно до повідомлення Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області № 32/1545 від 02 квітня 2018 року, 06 листопада 2003 року на території КП МТК «Калинівський ринок» виникла пожежа в магазині № НОМЕР_5 (9-й блок), внаслідок чого було знищено покрівлю магазинів №№ 40,41,42, 43, 44. Причиною пожежі стало порушення правил пожежної безпеки при експлуатації електроустановок (а.с.30).

Торгівельний об`єкт НОМЕР_1, сторонами не використовувався, а здавався і здається в оренду, що підтверджується договором на право оренди павільйону НОМЕР_1 від 01 листопада 2001 року, договором на право оренди павільйону НОМЕР_1 від 01 березня 2003 року, договором про передачу права користування торгівельним місцем НОМЕР_6 від 27 грудня 2012 року, договором про передачу права користування торгівельним місцем НОМЕР_8 від 22 квітня 2015 року, договором про передачу права користування торгівельним місцем НОМЕР_7 від 01 лютого 2017 року (а.с.24-28).

За звітом про оцінку майна експерта Павлишина Я.П. від 25 вересня 2019 року №88-nt-09-19 вартість Ѕ ідеальної частки торгівельного об`єкту НОМЕР_1 загальною площею 60,93 кв.м (торгівельне місце для здійснення продажу промислових товарів НОМЕР_1 площею 33,65 кв.м та місце НОМЕР_1 для зберігання промислових товарів (мансарда) площею 27,28 кв.м) розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а , який не являється об`єктом нерухомого майна, складає 639818 грн. 17 коп.

Встановлено, що згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 1443 від 17 березня 2015 року та копії виписки із сайту Міністерства юстиції України щодо Товариства власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 гараж № НОМЕР_3 придбано на ім`я ОСОБА_1 (т.2, а.с.8-9).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 206/1853/18 (провадження № 61-4205св21) вказано, що «відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту».

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання права власності на Ѕ ідеальної частки частини вартості павільйону НОМЕР_1, що складає 639818 грн. 17 коп., розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а (на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю).

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначалося право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на частину вартості павільйону НОМЕР_1, зведеного за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на фундаменті, збудованому Комунальним підприємством «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок».

Предметом зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя є визнання об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 гаражу № НОМЕР_3 , розташованого у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 вартістю 118855 грн. із визначенням часток по Ѕ кожному з подружжя, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за Ѕ частину вартості гаражу в сумі 59427 грн. 50 коп.

Підставою позову ОСОБА_2 зазначалося право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на майно.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У підпункті в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Так, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотивованість судового рішення - це відображення всіх мотивів та обґрунтувань судового рішення у його змісті.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Однак, задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», Чернівецької міської ради про визначення частки у спільному майні подружжя, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції не навів мотивів та не вказав підстав ухвалення судового рішення в частині кожної позовної вимоги.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України

Згідно із положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Положення частини п`ятої статті 71 СК України не вимагають обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18).

У пунктах 22, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

На підставі ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуг, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

За змістом ч.1 ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обо`язки.

Вартість - це розрахункова величина, що визначає суму грошей, за яку може бути проданий той чи інший товар.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» від 10 вересня 2003 року №1440 визначено, що вартість майна - це еквівалент цінності об`єкта оцінки, виражений у ймовірній сумі грошей.

З огляду на наведе вартість майна, тобто вартість павільйону НОМЕР_1, що складає 639818 грн. 17 коп., розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а (на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю), не є об`єктом цивільних прав.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі №310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

У цій справі ОСОБА_1 заявлено вимогу про визнання права власності на Ѕ ідеальної частки частини вартості павільйону НОМЕР_1, що складає 639818 грн. 17 коп., розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а (на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю).

Водночас ОСОБА_1 позову про визнання права власності на Ѕ ідеальної частини павільйону № НОМЕР_1 , розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а (на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю) не подано.

Захист права шляхом визнання права власності на Ѕ ідеальної частини вартості павільйону НОМЕР_1, розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а, законом не передбачено, не матиме реальне відновлення порушених прав ОСОБА_1 .

З огляду на викладене ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на Ѕ ідеальної частини вартості павільйону НОМЕР_1, розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» по вул.Калинівській,13-а , просив застосувати неналежний спосіб захисту.

У такому разі суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ ідеальної частки вартості павільйону НОМЕР_1, що складає 639818 грн. 17 коп., розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» за адресою: м. Чернівці, вул. Калинівська, 13-а , (на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю), на порушення норм процесуального права.

Тому апеляційний суд не перевіряє доводи ОСОБА_2 , на які є посилання в апеляційній скарзі, у частині не набуття ОСОБА_2 права власності на торговельний об`єкт НОМЕР_1, розташований на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», не належності майна до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , неналежності доказу звіту про оцінку майна експерта Павлишина Я.Д. №88-nt-09-19 від 25 вересня 2019 року, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення ОСОБА_1 до суду щодо застосування належного способу захисту.

Подібний висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18.

ОСОБА_1 визнаються обставини відчуження гаражу № НОМЕР_3 , розташованого в Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 , розташованого по АДРЕСА_2 .

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на відчуження гаражу № НОМЕР_3 , розташованого у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , у березні 2016 року за час проживання однією сім`єю, витрачання коштів від відчуження майна в інтересах сім`ї.

Само по собі твердження ОСОБА_1 про відчуження гаражу № НОМЕР_3 , розташованого у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , у березні 2016 року не дає підстав для висновку про обізнаність подружжя ОСОБА_2 про відчуження майна та надання згоди.

У матеріалах справи відсутні докази обізнаності ОСОБА_2 про відчуження гаражу № НОМЕР_3 , розташованого у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , у березні 2016 року, використання отриманих коштів на потреби сім`ї.

Навпаки, свідок ОСОБА_6 пояснила, що разом з мамою ОСОБА_2 потребували потрапити до приміщення гаражу № НОМЕР_3 , розташованого у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , однак виявили заміну замка.

На підставі ч.1ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_5 про преюдиційність рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу.

Відповідно до частини четвертої статті 82ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Зі змісту рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 січня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу вбачається, що судом першої інстанції не досліджувалися та не встановлювалися обставини проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сім`єю на час звернення до суду з позовом, витрачання коштів від відчуження гаражу № НОМЕР_3 , розташованого у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 в інтересах сім`ї.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Разом з тим, установивши, що гараж № НОМЕР_3 , розташований у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , який був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відчужений ОСОБА_1 без згоди подружжя ОСОБА_2 , проте ОСОБА_2 не оспорює зазначений договір купівлі-продажу, а просила врахувати його вартість при поділі спільного майна подружжя, то висновки суду першої інстанції про задоволення вимог щодо визнання спірного гаражу об`єктом спільної сумісної власності є помилковими, оскільки право позивача ОСОБА_2 на об`єкт права спільної сумісної власності підлягає захисту, шляхом врахування вартості Ѕ частини відчуженого без його згоди майна при поділі майна.

При цьому вказівка у резолютивній частині рішення на проміжні висновки суду, а саме, що спірний об`єкт, у цьому випадку гараж № НОМЕР_3 , розташований у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , визнається судом об`єктом спільної сумісної власності, створює ситуацію правової невизначеності, оскільки остаточним правовим результатом вирішення спору щодо поділу гаражу № НОМЕР_3 , розташованого у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , як об`єкта права спільної сумісної власності, відчуженого ОСОБА_1 без згоди позивача, є врахування його вартості при поділі майна подружжя.Отже, встановлення належності спірного гаражу до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановленню для вирішення заявленого спору, виходячи з його підстав, та не є самостійною вимогою та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки у резолютивній частині судового рішення.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2021 року підлягає скасуванню в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ ідеальної частки вартості павільйону НОМЕР_1, що складає 639818 грн. 17 коп. (відповідно до Звіту про оцінку майна №88-nt-09-19 від 25 вересня 2019 року, розробленого експертом Павлишиним Я.Д. ), розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» за адресою: м. Чернівці, вул. Калинівська, 13-а , (на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю), загальною площею 60,93 кв.м, з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України із постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Резолютивна частина рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2021 року підлягає зміні, шляхом виключення посилання на визнання гаражу № НОМЕР_3 , розташованого у Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Розподіл судових витрат

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_2 за подання зустрічного позову сплачено судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. відповідно до квитанції Акціонерного товариства «Приватбанк» від 29 вересня 2020 року №0.0..1 (а.с.214 т.1).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено 2250 грн. згідно квитанції Акціонерного товариства «Приват банк» №75 від 25 січня 2022 року та 7347 грн. 27 коп. за квитанцією Акціонерного товариства «Пумб» від 16 березня 2022 № 37399844 (а.с.182 т.2)

Позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено, тому підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 10438 грн. 07 коп.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2021 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ ідеальної частки вартості павільйону НОМЕР_1, що складає 639818 грн. 17 коп. (відповідно до Звіту про оцінку майна №88-nt-09-19 від 25 вересня 2019 року, розробленого експертом Павлишиним Я.Д. ), розташованого в торговому секторі № НОМЕР_2 на території Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок» за адресою: м. Чернівці, вул. Калинівська, 13-а , (на фундаменті, збудованому ринком, який є його власністю), загальною площею 60,93 кв.м, з них: 33,65 кв.м, розташованому на торгівельному місці НОМЕР_1 (для здійснення продажу промислових товарів); 27,28 кв.м, розташованому на торгівельному місці НОМЕР_1 (для зберігання промислових товарів (мансарда) скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Міський торгівельний комплекс «Калинівський ринок», Чернівецької міської ради про визначення частки у спільному майні подружжя відмовити.

Виключити абзац 5 резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2021 року про визнання об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 гаражу № НОМЕР_3 , розташованого в Товаристві власників індивідуальних гаражів № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 118855 гривень із визначенням часток по 1/2 частці кожному із подружжя.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 грудня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн., судового збору в сумі 6398 грн. 20 коп. скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати з сплати судового збору в сумі 10438 грн. 07 коп.

В решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути

оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 4 травня 2022 року.

Судді: Н.Ю. Половінкіна

О.О. Одинак

М.І. Кулянда