Дата документу 09.08.2022 Справа № 337/6202/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1435/22 Головуючий у 1-й інстанції: Салтан Л.Г.
Є.У.№ 337/6202/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житловим шляхом вселення в жиле приміщення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 . Зазначав, що є наймачем чотирьохкімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , в якій зареєстрована як член сім`ї його племінниця ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що остання з 1997 року в спірній квартирі фактично не проживає, витрати з її утримання не несе, станом квартири не цікавиться, просив визнати її такою, що втратила право користування житлом з підстав, передбачених ст.71 ЖК України.

Заперечуючи проти позову, у грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом про усунення перешкод у користування житлом шляхом вселення. Зазначала, що спірна квартира у 1983 році надавалася її діду ОСОБА_3 . В квартирі постійно проживала її мати як член сім`ї наймача. У 1997 році мати забрала її жити до себе, проте між членами родини була домовленість, що за нею буде зберігатися право користування житлом, а тому вона залишилася зареєстрованою в квартирі і з неї як з члена сім`ї наймача стягувалася заборгованість за житлово-комунальні послуги. Вона неодноразово зверталася до ОСОБА_1 з вимогою про надання можливості вселитись в спірну квартиру, оскільки не має іншого житла, проте у зв`язку з неприязними стосунками останній заперечує проти її вселення, ключі від квартири не надає. На підставі викладеного просила про її вселення в спірну квартиру.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування житловим шляхом вселення в жиле приміщення задоволено.

Вселено ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , мешкає: АДРЕСА_3 ), у квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Зазначає, що відповідачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження її доводів про поважність причин не проживання в спірній квартирі понад шість місяців. Відповідачка квартиру залишила добровільно, доказів наявності перешкоди у користуванні квартирою не надала. Фактично вона проживає зі своєю матір`ю у правному будинку, житлом забезпечена. Зазначає, що він самостійно оплачує комунальній послуги, які нараховуються на всіх зареєстрованих осіб в квартирі, що призводить до значних матеріальних затрат та, відповідно, до скрутного матеріального становища.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим. В спірній квартирі вона не проживала з поважної причини, бо в ній фактично проживає позивач зі своєю дружиною та дітьми, які в квартирі не зареєстровані. З неї та з її матері виконавчою службою стягувалися борги за комунальні послуги. Квартира утримується в антисанітарному стані, з 90-х років в ній не проводився ремонт, позивач вирощує на балконі папуг та гробаків, зловживає алкоголем. Проживати разом із матір`ю і сестрою вона не може, т.я. вони хворіють на туберкульоз. ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилася друга дитина і вона виїхала закордон. По закінченню війни має намір повернутися на Україну і проживати в спірній квартирі. Позивач не заперечував проти її вселення за умови, що вона повністю сплатить всі борги за комунальні послуги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Середи Д.М., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що згідно ордеру на жиле приміщення N 569 серія А-VIІІ від 27 січня 1983 року ОСОБА_3 , який є батьком ОСОБА_1 , на сім`ю з п`яти осіб була надана для заселення чотирьохкімнатна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі з 21 травня 1992 року по теперішній час. Крім нього, у спірній квартирі зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 .

Спірна квартира не приватизована, є комунальною власністю територіальної громади м. Запоріжжя.

Судовими наказами від 18.09.2014, 19.09.2017 з ОСОБА_2 на користь КП «Водоканал»., Концерну «Міські теплові мережі» стягувалася заборгованість за житлово-комунальні послуги.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначала, що спірна квартира була отримана батьками позивача та її матері, вона мешкала у тітки, в квартирі мешкає лише родина позивача, який є її дядьком. За життя дідусь та бабуся завжди зберігали за нею право на квартиру. Її мати завжди нагадувала позивачеві про її права на квартиру, внаслідок чого виникали сварки. Позивач заперечував проти її прав на квартиру. Ключів від спірної квартири вона ніколи не мала. Іншого житла вона не має, певний час вона мешкала з чоловіком у його квартирі, наразі вона чекає на народження дитини, змушена винаймати житло.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що мешкання у квартирі родини ОСОБА_1 , відсутність ключів у ОСОБА_2 , неприязні стосунки між сторонами є поважною причиною не проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі понад шість місяців. Самостійне утримання ОСОБА_1 спірної квартири та не звернення ОСОБА_2 до суду за захистом своїх прав раніше не є достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_2 права користування житлом.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі N 490/12384/16-ц (провадження N 61-37646св18).

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року в справі N 182/6536/13-ц (провадження N 23089св19).

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, N 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З пояснень сторін суд першої інстанції зробив висновок, що між сторонами існують неприязні стосунки, виникнення яких пов`язане безпосередньо зі спірних правовідносин.

Відтак позовні вимоги ОСОБА_1 , направлені на позбавлення ОСОБА_2 права користування житлом, можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Як було встановлено, ОСОБА_2 набула право користування жилим приміщенням в установленому порядку, житло залишила не з власної волі у малолітньому віці. Після досягнення повноліття мешкати в квартирі не мала можливості, оскільки власних ключів від квартири не мала ніколи, вирішити питання щодо наявного спору з приводу житла ОСОБА_1 у добровільному порядку не погоджувався.

Установивши, що спірна чотирьохкімнатна квартира є єдиним постійним місцем проживання ОСОБА_4 , на утриманні якої є двоє малолітніх дітей, і що остання не проживає в квартирі з поважних причин, проте інтересу до житла не втрачала, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що остання підлягає вселенню в квартиру в судовому порядку.

Апеляційний суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 не проживала у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише свідчать про його незгоду з ними.

Враховуючи гарантоване Конституцією громадянам правом на житло та встановлення заборони примусового припинення та обмеження у праві користування ним, не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, апеляційний суд вважає, що оскаржуване ОСОБА_1 судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ст. ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2022 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська