Справа № 214/2601/22
2/214/3729/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 жовтня 2022 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі - Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , до Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа: ОСОБА_3 , про скасування арешту на нерухоме майно, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, уточнивши який до Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Дніпро), просить суд: скасувати арешт нерухомого майна, номер запису обтяження 3849498, зареєстрований 06.10.2006 року Першою криворізькою державною нотаріальною конторою відповідно до постанови серії та номер АА 971026 від 27.09.2002 року, накладеного відділом державної виконавчої служби Саксаганського РУЮ м. Кривого Рогу Дніпропетровської області щодо домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , архівний запис №112845-166 від 02.10.2002 року (5007/286); зобов`язати Саксаганський відділ державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) видалити запис про арешт нерухомого майна, який було накладено відділом державної виконавчої служби Саксаганського РУЮ м. Кривого Рогу Дніпропетровської області щодо домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі постанови серії та номер АА 971026 від 27.09.2002 року, реєстраційний номер обтяження: 3849498, архівний запис №112845-166 від 02.10.2002 року (5007/286).

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач зазначив наступне. 03 липня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння. Відповідно до договору продавець ОСОБА_3 передав в цілому у власність покупцю ОСОБА_4 глинобитний жилий будинок, жилою площею 15,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується інформаційною довідкою державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.12.2021 року. Тобто, з 03 липня 1991 року дане домоволодіння належить позивачу на праві приватної власності. В грудні 2021 року в процесі оформлення земельної ділянки під будинком у власність, при проведенні перевірок перед реєстрацією права власності, позивачу стало відомо про накладення арешту на його майно вищевказане домоволодіння. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.12.2021 року міститься запис про обтяження № 3849498, внесене 06.10.2006 року Першою криворізькою державною нотаріальною конторою у вигляді арешту нерухомого майна, а саме домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Саксаганського РУЮ м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №АА 971026 від 27.09.2002 року (архівний запис №112845-166 від 02.10.2002 року (5007/286). Як вбачається з даних інформаційної довідки арешт накладено на майно ОСОБА_3 , колишнього власника домоволодіння. З-поміж іншого, на момент винесення постанови ВДВС Саксаганського РУЮ м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.09.2002 року, якою накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , вказане майно належало вже позивачу на праві власності, згідно з договором від 03.07.1991 року, а не ОСОБА_3 . Звертає увагу суду, що плутанина також могла виникнути у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, позивач жодного відношення до зазначеного арешту не має та вважає, що арешт накладений на його майно помилково, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доведеним є факт, що згідно договору купівлі-продажу домоволодіння від 03.07.1991 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 останній набув у власність домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , вартість домоволодіння на момент укладання договору становила - 2000,00 грн. Тобто, з 03 липня 1991 року даний житловий будинок належить позивачу на праві приватної власності та на момент накладання арешту 27.09.2002 року ОСОБА_3 не належав. Згідно ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права власності є непорушним. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (в редакції, чинній на час здійснення виконавчих дій) передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. Відповідно до положень ч.1,2 ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Згідно ч. 1, 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. Частиною четвертою ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, частиною п`ятою цієї статті встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. Арешт майна позивача за наведених вище обставин та вимог закону із заходу забезпечення виконання рішення суду перетворюється на неправомірне обмеження права власника на користування та розпорядження належним йому майном. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Враховуючи вищевикладені обставини, вважаємо, що накладення арешту на належне позивачу майно порушує його права як власника, оскільки арешт майна застосовується для забезпечення реального виконання рішення зі сторони боржника, однак позивач не є боржником у виконавчих провадженнях, а арешт накладено помилково, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Ухвалою суду від 14.10.2022 року за заявою представника позовні вимоги в частині покладення на Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Дніпро), зобов`язання видалити запис про арешт нерухомого майна, який було накладено відділом державної виконавчої служби Саксаганського РУЮ м. Кривого Рогу Дніпропетровської області щодо домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі постанови серії та номер АА 971026 від 27.09.2002 року, реєстраційний номер обтяження: 3849498, архівний запис №112845-166 від 02.10.2002 року (5007/286) залишені без розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явився, від представника позивача до суду надійшла заява, в якій останній просить, справу розглядати за відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавав, відзиву на подавав, у зв`язку з чим на підставі ст. 280 ЦПК України, за згодою представника позивача, судом проведено заочний розгляд справи.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні докази: договір (а.с. 9-10), витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 11), витяг з державного реєстру речових прав (а.с. 12).

Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у п.45 рішення у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року « … суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…».

Суд, керуючись вимогами ст.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: договір (а.с. 9-10), витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 11), витяг з державного реєстру речових прав (а.с. 12), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме підтверджують факт придбання позивачем спірного нерухомого майна.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази є достовірними.

Керуючись вимогами ст.80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

03.07.1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння. Відповідно до договору продавець ОСОБА_3 передав в цілому у власність покупцю ОСОБА_4 глинобитний жилий будинок А-1, жилою площею 15,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/1 частка домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.12.2021 року міститься запис про обтяження № 3849498, зареєстрований 06.10.2006 року Першою криворізькою державною нотаріальною конторою у вигляді арешту нерухомого майна, а саме: домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі постанови ВДВС Саксаганського РУЮ м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №АА 971026 від 27.09.2002 року (архівний запис №112845-166 від 02.10.2002 року (5007/286), власником якого зазначений ОСОБА_3 (а.с. 12 зворот).

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами Конституції України, ЗУ «Про виконавче провадження», ЦК України.

Згідно ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ч.1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно доч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (в редакції, чинній на час здійснення виконавчих дій) передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту.

Відповідно до положень ч.1,2 ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно ч. 1, 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Частиною четвертою ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, частиною п`ятою цієї статті встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Арешт майна позивача за наведених вище обставин та вимог закону із заходу забезпечення виконання рішення суду перетворюється на неправомірне обмеження права власника на користування та розпорядження належним йому майном.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства та захисту права, повинен сприяти учасникам цивільних правовідносин, які звернулися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у реалізації ними цих прав.

Судовим розглядом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 03.07.1991 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори, позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Попереднім власником зазначеного нерухомого майна був ОСОБА_3 . Таким чином, на момент накладання арешту, а саме станом на 27.09.2002 року, дане домоволодіння ОСОБА_3 не належало. Отже, до зазначеного арешту, позивач не має жодного відношення, а тому арешт накладений на його нерухоме майно, як на майно ОСОБА_3 , помилково.

Судом встановлено, що арешт накладений на майно порушує право власності позивача.

Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Відтак, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст.13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити.

Керуючись ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України, ст. 59 Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 77, 78, 80, 133, 141, 223, 228, 258-260, 263-265, 268, 274, 280-284, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа: ОСОБА_3 , про скасування арешту на нерухоме майно задовольнити.

Скасувати арешт нерухомого майна номер запису обтяження 3849498, зареєстрований 06.10.2006 року Першою криворізькою державною нотаріальною конторою відповідно до постанови серії та номер АА 971026 від 27.09.2002 року, накладеного відділом державної виконавчої служби Саксаганського РУЮ м. Кривого Рогу Дніпропетровської області щодо домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , архівний запис №112845-166 від 02.10.2002 року (5007/286).

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя В.М. Прасолов