Постанова

Іменем України

07 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 715/823/20

провадження № 61-5331св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Глибоцька районна державна адміністрація Чернівецької області, Чернівецька обласна державна адміністрація,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Чагорська об`єднана територіальна громада Чернівецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуЧернівецької обласної державної адміністрації на постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Половінкіна Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області (далі - Глибоцька РДА), Чернівецької обласної державної адміністрації (далі - Чернівецька ОДА),третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Чагорська об`єднана територіальна громада Чернівецької області, про визнання договору оренди недійсним.

Відповідно до складеного Державним підприємством «Чернівецький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» протоколу проведення земельних торгів від 01 серпня 2016 року №1 позивач став переможцем торгів на право оренди земельної ділянки, розташованої в територіальних межах Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за межами населеного пункту, площа 6,3705 га, кадастровий номер :01:001:0327, цільове призначення для рибогосподарських потреб (далі - спірна земельна ділянка).

Згідно з розпорядженням голови Чернівецької ОДА від 10 січня 2017 року № 5-р ОСОБА_1 передано в оренду спірну земельну ділянку терміном на 49 років.

03 квітня 2017 року між Глибоцькою РДА та позивачем укладено договір оренди спірної земельної ділянки.

Глибоцька РДА не мала повноважень на вчинення договору оренди спірної земельної ділянки, яка відноситься до земель водного фонду.

Правочин на момент укладення не відповідав вимогам законодавства щодо наявності паспорта рибогосподарської технологічної водойми та/або технічного проєкту рибогосподарської технологічної водойми, погодження з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Позивач помилявся щодо обставин, які мають значення, щодо природи правочину та своїх прав і обов`язків. Волевиявлення не було вільним, не відповідало його внутрішній волі. Він вчинив договір під впливом тяжких для нього обставин, на вкрай невигідних умовах, оскільки орендна плата у розмірі 100 516, 94 грн є занадто високою і непосильною для нього, сформована на вкрай невигідних умовах для орендаря.

Він вчинив правочин з метою повернення витрачених на торгах коштів, які отримав за договором позички від 03 серпня 2016 року, укладеним із Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Колосок 2».

Просив визнати недійсним договір оренди спірної земельної ділянки від 03 квітня 2017 року, розташованої в територіальних межах Луковецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької бласті, за межами населеного пункту, площа 6,3705 га, цільове призначення для рибогосподарських потреб, кадастровий номер :01:001:0327.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року у позові відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовивши у позові з посиланням на статтю 134 ЗК України, статті 1, 13, 15 Закону України «Про оренду землі», статтю 1 Закону України «Про аквакультуру», статті 203, 215, 229, 233 ЦК України, дійшов висновку про відсутність підстав для захисту права ОСОБА_1 шляхом визнання договору оренди спірної земельної ділянки недійсним.

Суд першої інстанції виходив з недоведеності укладення правочину під впливом помилки та тяжких матеріальних обставин, оскільки ОСОБА_1 визнав під час розгляду справи, що розумів усі умови договору, зокрема розмір орендної плати, час між проведенням земельних торгів та вчиненням договору був достатнім для усвідомлення природи правочину.

Правова природа договору оренди спірної земельної ділянки свідчить про те, що такий договір не може бути укладений під впливом тяжких обставин, оскільки спрямований на задоволення потреб в здійсненні господарської діяльності, яка має певні ризики.

Неукладення договору в день проведення торгів не є підставою для визнання укладеного надалі договору оренди недійсним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2021 року рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року скасовано, позов задоволено.

Визнано договір оренди землі, розташованої в територіальних межах Луковецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за межами населеного пункту, площа 6,3705 га, цільове призначення для рибогосподарських потреб, кадастровий номер :01:001:0327, укладений між Глибоцькою РДА і ОСОБА_1 03 квітня 2017 року недійсним.

Вирішено питання про судові витрати.

Задовольнивши позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що чинним законодавством не передбачено можливості делегування обласними державними адміністраціями повноважень районним державним адміністраціям щодо передання в оренду земельних ділянок водного фонду із земель державної власності за межами населених пунктів для рибогосподарських потреб. Отже, договір оренди землі від 03 квітня 2017 року укладений за відсутності у Глибоцької РДА повноважень на розпорядження земельною ділянкою водного фонду для рибогосподарських потреб.

Договір оренди землі від 03 квітня 2017 року на момент його укладення не відповідав вимогам законодавства щодо наявності паспорта рибогосподарської технологічної водойми та/або технічного проєкту рибогосподарської технологічної водойми та погодження з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , що торги не відбулися, оскільки договір оренди земельної ділянки між організатором земельних торгів і переможцем торгів не укладений в день проведення торгів.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що він помилявся щодо обставин, які мають значення, щодо природи правочину та своїх прав і обов`язків, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, вчинив договір під впливом тяжких для нього обставин та на вкрай невигідних умовах.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 допустив помилку щодо розміру орендної плати внаслідок власного недбальства.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_1 договору оренди землі на вкрай невигідних умовах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2021 року Чернівецька ОДА звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2021 року, просила скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 217 ЦК України та не врахував висновків, викладених у постанові Вищого господарського суду України від 16 грудня 2008 року у справі № 10/257/08, де зазначено, що суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи був би вчинений правочин без включення відповідної його частини; проте зазначена обставина є важливою, оскільки відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином розпорядження голови Чернівецької ОДА від 10 січня 2017 року № 5-р та дійшов помилкового висновку про те, що ним Глибоцьку РДА наділено повноваженнями на розпорядження земельною ділянкою водного фонду. Рішення щодо передання землі приймалося уповноваженим органом - Чернівецькою ОДА, а Глибоцькій РДА доручено лише укласти договір оренди, що законом не заборонено. У тексті договору допущено помилку щодо орендодавця, проте це не має наслідком недійсність усього правочину.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину п`яту статті 51 ВК України, оскільки виготовлення паспорта водного об`єкта не є частиною змісту договору та його істотною умовою.

Висновок Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 51 ВК України при вирішення питання про недійсність договору оренди земельної ділянки водного фонду відсутній.

Відповідно до протоколу проведення земельних торгів від 01 серпня 2016 року № 1 позивач погодився виготовити паспорт водного об`єкта, та після цього з ним укладено договір оренди землі.

Відсутність порушень при переданні землі позивачу встановлено також постановою Апеляційного суду Чернівецької області у справі № 727/6099/19, в якій ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсними результатів проведення земельних торгів.

Суд апеляційної інстанції неповно з'ясував обставини справи.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2021 року у задоволенні заяви Чернівецької обласної державної адміністрації про зупинення виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2021 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 389, пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до складеного Державним підприємством «Чернівецький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» протоколу проведення земельних торгів від 01 серпня 2016 року №1 ОСОБА_1 виборов право оренди земельної ділянки, розташованої в територіальних межах Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за межами населеного пункту, площа 6,3705 га, кадастровий номер :01:001:0327, цільове призначення для рибогосподарських потреб.

Розпорядженням голови Чернівецької ОДА від 10 січня 2017 року № 5-р передано в оренду ОСОБА_1 спірну земельну ділянку терміном на 49 років.

Доручено Глибоцькій РДА забезпечити укладення з ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки.

Між орендодавцем Глибоцькою РДА та орендарем ОСОБА_1 03 квітня 2017 року укладений договір оренди землі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду.

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (стаття 2 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Підставами виникнення, зміни та припинення земельних відносин є юридичні факти - юридично значимі обставини, які поділяються відповідно на правовстановлюючі, правозмінюючі та правоприпиняючі. До таких обставин відносяться: договори та інші угоди, передбачені законом, а також не передбачені законом але такі, що не суперечать йому; акти державних органів та органів місцевого самоврядування, які передбачені законом як підстави виникнення земельних прав та обов`язків; судові рішення, які встановлюють земельні права та обов`язки; набуття земельних прав та обов`язків на підставах, які дозволені законом; заподіяння шкоди; інші дії фізичних та юридичних осіб; події, з якими закон або інший правовий акт пов`язує виникнення, зміну і припинення земельних відносин. Зазначене кореспондується зі статтею 11 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про аквакультуру» до повноважень місцевих державних адміністрацій у сфері аквакультури належать, зокрема, надання в користування на умовах оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, рибогосподарської технологічної водойми для цілей аквакультури відповідно до повноважень щодо розпорядження землями, встановлених Земельним кодексом України.

Згідно з частиною другою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою та третьою статті 134 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 51 ВК України водні об`єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 51 ВК України водні об`єкти надаються у користування за договором оренди земель водного фонду на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою. Водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними ЗК України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що чинним законодавством не передбачено можливості делегування обласними державними адміністраціями повноважень районним державним адміністраціям щодо передання в оренду земельних ділянок водного фонду із земель державної власності за межами населених пунктів для рибогосподарських потреб, тому договір між Глибоцькою РДА та ОСОБА_1 укладений за відсутності у Глибоцької РДА повноважень на розпорядження земельною ділянкою водного фонду для рибогосподарських потреб.

Верховний Суд із такими висновками суду апеляційної інстанції не погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого самоврядування, делеговані їм відповідними радами. Кабінет Міністрів України в межах, визначених законами України, може передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня.

Згідно з матеріалами справи організатором аукціону та розпорядником спірної земельної ділянки є Чернівецька ОДА - уповноважений відповідно до законодавства орган.

Відповідно до пунктів 3, 5 розпорядження Чернівецької ОДА від 10 січня 2017 року № 5-р Глибоцькій РДА доручено забезпечити укладання з ОСОБА_1 договору оренди спірної земельної ділянки терміном на 49 років, встановити строк та розміри орендної плати. Контроль за виконанням розпорядження покладено на заступника голови Чернівецької ОДА Богатирця І (а. с. 11).

Аналіз змісту вказаного розпорядження дає підстави для висновку, що на Глибоцьку РДА покладено лише технічне забезпечення виконання повноважень Чернівецької ОДА.

Верховний Суд дійшов висновку, що Глибоцька РДА, уклавши опорюваний договір оренди земельної ділянки, не розпоряджалася земельною ділянкою водного фонду для рибогосподарських потреб, а лише виконувала делеговані повноваження щодо технічного забезпечення виконання розпорядження Чернівецької ОДА.

Верховний Суд зауважує, що відсутність дій Чернівецької ОДА, які були б спрямовані на незгоду з виконанням оскаржуваного договору оренди спірної земельної ділянки, є додатковим свідченням про схвалення дій Глибоцької РДА з укладення спірного договору.

Відповідно до частини другої та пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно з частиною першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Верховний Суд зауважує, що ОСОБА_1 не оскаржує розпорядження Чернівецької ОДА, згідно з яким йому в оренду передано спірну земельну ділянку для рибогосподарських потреб, натомість він просить визнати недійсним договір оренди землі, укладений на виконання цього розпорядження, не вказуючи, яким чином цей договір порушує його права.

Щодо доводів касаційної скарги, що відсутність паспорта водного об`єкта унеможливлює отримання земельної ділянки в користування позивача, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно з частинами першою, третьою - п`ятою статті 51 ВК України у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми. Водні об`єкти надаються у користування за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом у порядку, визначеному земельним законодавством України. Право оренди земельної ділянки під водним об`єктом поширюється на такий водний об`єкт.

Водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта. Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до пункту 3 Порядку розроблення паспорта водного об`єкта, затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 18 березня 2013 року № 99 (далі - Порядок № 99), замовником робіт із розроблення паспорта водного об`єкта є його орендодавець.

Згідно з абзацом третім пункту 16 Типового договору оренди водних об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 травня 2013 року № 420 (далі - Типовий договір), організація розроблення паспорта водного об`єкта та відповідні витрати може бути покладено як на орендодавця так і на орендаря.

Системний аналіз положень пункту 3 Порядку № 99 і пункту 16 Типового договору дає підстави для висновку, що хоча виготовлення паспорта об`єкта водного фонду, в першу чергу, покладається на орендодавця, за згодою сторін обов`язок розробити паспорт водного об`єкта може покладатися і на орендаря.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 351/1785/19, провадження № 61-3656св20.

Відповідно до протоколу проведення земельних торгів від 01 серпня 2016 року № 1 характеристика лота (продажу права оренди земельної ділянки) включає обов`язок переможця земельних торгів виготовити паспорт водного об`єкта (а. с. 9 зворот).

З огляду на те, що вказана інформація про характеристику лота публікується ще до проведення торгів та зазначена в протоколі проведення земельних торгів від 01 серпня 2016 року № 1, який підписав позивач, Верховний Суд дійшов висновку, що позивач погодився виготовити паспорт водного об`єкта і лише після цього з ним, як із переможцем торгів, укладено договір оренди спірної земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, висновки суду апеляційної інстанції, що договір оренди спірної земельної ділянки від 03 квітня 2017 року між Глибоцькою РДА та ОСОБА_1 на момент його укладення не відповідав вимогам законодавства щодо наявності паспорта рибогосподарської технологічної водойми та/або технічного проєкту рибогосподарської технологічної водойми, є помилковими.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 06 квітня 2020 року у справі № 727/6099/19 ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсними результатів проведення земельних торгів з тих підстав, що позовні вимоги не спрямовані на захист права позивача та не можуть бути самостійним предметом розгляду у суді, оскільки залишається чинним договір оренди землі від 03 квітня 2017 року, укладений за результатами проведення оскаржуваних електронних торгів, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призведе до відновлення його прав.

Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними результатів проведення земельних торгів відмовлено через неефективність обраного способу захисту порушеного права, а суд апеляційної інстанції у постанові від 06 квітня 2020 року у справі № 727/6099/19 не сформульовав висновку щодо встановлених обставин у справі та обґрунтованості позову, безпідставними є посилання заявника у касаційній скарзі на вказану постанову для обґрунтування відсутності порушень з отримання позивачем прав на спірну земельну ділянку.

Дійшовши висновку про те, що договір оренди землі від 03 квітня 2017 року між Глибоцькою РДА та ОСОБА_1 на момент його укладення не відповідав вимогам законодавства щодо погодження з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, суд апеляційної інстанції у своїй постанові не вказав, а позивач у позовній заяві не мотивував, як вказана обставина порушує права ОСОБА_1 , який набув право оренди на спірну земельну ділянку.

ОСОБА_1 не довів порушення своїх прав орендаря укладанням договору оренди спірної земельної ділянки від 03 квітня 2017 року.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Єдиною фактичною підставою оспорення позивачем договору оренди землі є його незгода із розміром орендної плати, щодо якої він помилився внаслідок власного недбальства.

Дії щодо оспорення правочину з метою уникнення виконання зобов`язань зі сплати орендної плати свідчать про недобросовісність позивача як учасника земельно-орендних правовідносин.

Висновки, викладені у постанові Вищого господарського суду України від 16 грудня 2008 року у справі № 10/257/08, що відповідно до статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Крім того, у справі, що переглядається не встановлено недійсність договору оренди.

Суд апеляційної інстанції не спростував висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного договору оренди землі недійсним, не обґрунтував порушення прав позивача укладенням цього договору, помилково кваліфікував обставини справи щодо делегування повноважень між органами виконавчої влади та застосував норми матеріального права.

За наявності висновку суду касаційної інстанції щодо застосування частини п`ятої статті 51 ВК України при вирішення питання про недійсність договору оренди земельної ділянки водного фонду, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про відсутність відповідного висновку.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини у справі, надав повну та належну оцінку доказам, ухвалив обґрунтоване та законне рішення, яке помилково скасував суд апеляційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час звернення до суду) розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою становив 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 840,80 грн (2 102,00 х 0,4).

Відповідно до підпунктів 6,7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час звернення до суду) розмір судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становив 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви - 1261,20 грн (840,80 грн х 150%), за подання касаційної скарги становив 200% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви - 1681,60 грн (840,80 грн х 200%).

Суд апеляційної інстанції задовольняючи позов стягнув пропорційно з відповідачів судовий збір за подання ОСОБА_1 позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1 051,00 грн з кожного.

З урахуванням того, що Верховний Суд задовольняє касаційну скаргу Чернівецької ОДА, залишає в силі рішення суду першої інстанції, а суд апеляційної інстанції стягнув з Чернівецької ОДА 1 051,00 грн судових витрат, підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Чернівецької ОДА судові витрати у розмірі 2 732,60 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Чернівецької обласної державної адміністрації задовольнити.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 лютого 2021 року скасувати,рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернівецької обласної державної адміністрації судові витрати у розмірі 2 732 (дві тисячі сімсот тридцять дві) грн 60 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко