провадження № 22-ц/824/6826/2022
головуючий у суді І інстанції Ярмола О.Я.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» та ОСОБА_1 , яка також діє і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка також діє і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 , яка також діє і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення моральної шкоди в розмірі 600 000 грн, що заподіяна позивачу і її сину, внаслідок смерті ОСОБА_3 , який приходився чоловіком позивачу та батьком її сина.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на 38 км 4 пікету перегону Роток-Біла Церква, локомотив ВЛ80 №1494, скоїв наїзд на громадянина ОСОБА_3 , який внаслідок отриманих травм загинув на місці. За даним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000007 та розпочато досудове розслідування. У лікарському свідоцтві про смерть № 8 від 3 січня 2018 року зазначено, що основна причина смерті ОСОБА_3 - зіткнення з поїздом.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 , яка також діє і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , яка також діє і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , моральну шкоду, заподіяну смертю ОСОБА_3 в сумі 30 000 грн, тобто по 15 000 грн кожному.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Будова Н.М. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази вини Залізниці у смертельному травмуванні ОСОБА_3 , а стосовно працівників залізниці не порушувалось кримінальне провадження у зв`язку зі смертельним травмуванням ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , тому в їхніх діях не вбачається порушення своїх посадових обов`язків.

Вважає, що машиніст не мав технічної можливості своїми односторонніми діями попередити наїзд на громадянина ОСОБА_5 , який кинувся на потяг, перебуваючи в тяжкому стані алкогольного сп`яніння, що судом не враховано.

Звертає увагу суду на те, що оскільки ОСОБА_3 був смертельно травмований ІНФОРМАЦІЯ_3 так, як перебуваючи в тяжкому стані алкогольного сп`яніння кинувся на колії безпосередньо перед потягом, тому потерпілий грубо порушив п. п. 2.2. 2.3. 2.5. 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорту України, які затверджені наказом міністерства транспорту України №54 від 19.02.1998 (далі - Правила), зокрема переходив залізничні колії у не встановленому місці перед поїздом.

Також звертає увагу, що смертельне травмування ОСОБА_3 відбулося внаслідок порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті потерпілим, дані обставини вже встановлено під час розслідування кримінального провадження №0000007 від 2 січня 2018 року та відображені в постанові про закриття кримінального провадження від 28 лютого 2018 року, тому повторному доведенню не підлягають.

Судом не було враховано, що ОСОБА_3 , порушуючи п. п. 2.2, 2.3, 2.5, 2.6 Правил, перебуваючи в тяжкому стані алкогольного сп`яніння кинувся на колії безпосередньо перед потягом, що зокрема зазначено в акті службового розслідування аварії від ІНФОРМАЦІЯ_3, за таких умов відсутні підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача, так як смертельне травмування трапилось виключно внаслідок умислу потерпілого ОСОБА_3 .

Зазначає, що із змісту оскаржуваного рішення суду вбачається його необґрунтованість через порушення вимог процесуальних норм (ст. ст. 77, 89, 263 ЦПК України) та матеріальних норм (ст.ст. 104, 1167, 1187, 1193, 1194 ЦК України), що призвело до невірного вирішення справи по суті та є підставою для скасування рішення у справі.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Також не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Таргоній В.М. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимого задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції присуджуючи по 15 000 гривень, в якості відшкодування моральної шкоди помилково вказав, що позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди, не наведено критеріїв з яких особа виходила, визначаючи саме такий розмір, не надано висновку психологічної експертизи з даного приводу чи інших належних доказів в підтвердження такої вимоги, оскільки таке твердження не узгоджується ні з ч.2 ст. 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають наперед встановленої сили, ні з ч. 1 ст. 110 ЦПК України, згідно з якою висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили.

Посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року справа № 372/4412/15-ц; від 3 квітня 2019 року справа № 355/812/17; від 4 березня 2020 року справа № 641/3547/17; від 1 грудня 2021 року справа № 127/13341/20; від 17 червня 2020 року справа № 439/1213/18-ц.

Вважає, що судом не було враховано, що шкоду завдано смертю батька, і є очевидним те, що дитині однозначно спричинена моральна шкода смертю батька, оскільки дитина залишилась напівсиротою, що впливає на подальше життя, на забезпечення дитини. Втрата одного з батьків непоправно руйнує важливий життєвий зв`язок. Суд не врахував невідновність шкоди, її тяжкість та глибину. В жодному разі не можливо вважати справедливим присудження дитині, яка в 11 річному віці залишилась без батька, в якості відшкодування шкоди заподіяної смертю батька 15 тисяч гривень.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник відповідача АТ «Українська залізниця» - адвокат Будова Н.М. просила задовольнити апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, зазначену у апеляційній скарзі (а.с. 243-244), до суду не з`явилась, однак її неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга АТ«Українська залізниця» залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягнувши з відповідача моральну шкоду у розмірі 30 000 грн суд першої інстанції виходив із характеру, тривалості, обсягу та змісту душевних страждань позивачки та її сина, яка втратила чоловіка та батька дитини. При цьому, врахував ступінь вини самого потерпілого ОСОБА_3 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння та порушив Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України.

Колегія апеляційного суду частково погоджується із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на 38 км 4 пікету перегону Роток-Біла Церква, локомотив ВЛ80 №1494, під управлінням машиніста ОСОБА_6 , скоїв наїзд на громадянина ОСОБА_3 , який внаслідок отриманих травм загинув на місці, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 10 січня 2018 року (а.с.13).

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №8 від 3 січня 2018 року та довідки про причину смерті, встановлено, що смерть ОСОБА_3 настала від численних ушкоджень внутрішніх органів та кісток скелета, причина смерті - пішохід травмований при зіткненні з поїздом (а.с.14-16).

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 5 березня 1997 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дружиною ОСОБА_3 , 1976 р.н. (а.с.17).

Відповідно до копії свідоцтва про народження /серія НОМЕР_3 / батьками ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 22).

Як вбачається з копії постанови про закриття кримінального провадження від 28 лютого 2018 року, винесеної старшим слідчим Білоцерківського ВП Головного управління Національної поліції у Київській області старшим лейтенантом Степаненко Р.В., встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 о 02. год. 40 хв на 38 км 4 пікету перегону Роток-Біла Церква, грузовий потяг скоїв наїзд на громадянина ОСОБА_3 , який внаслідок отриманих травм загинув на місці. Досудовим розслідуванням було встановлено, що смерть ОСОБА_3 настала внаслідок порушення вимог п.2.5 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України». Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № №0000007 від 2 січня 2018 року, та закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ч.3 ст.276 КК України (а.с.116).

Згідно копії висновку експерта № 8 від 2 січня 2018 року вбачається, що смерть ОСОБА_3 , настала від численних ушкоджень внутрішніх органів та кісток скелета з крововтратою, що при судово - токсилогічному дослідженні крові трупа виявлено етиловий спирт у концентрації 6,84 етилового спирту. Указана концентрація етилового спирту в крові, як правило за життя, може відповідати тяжкому алкогольному сп`янінню (а.с.117-119).

Згідно відповіді АТ «Укрзалізниця» від 15 липня 2021 року, локомотив ВЛ 80 №1494 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця», та ОСОБА_6 , працює на виробничому підрозділі «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» на посаді машиніста електровоза з 9 серпня 2007 року по теперішній час (а.с. 12).

Отже, судом встановлено, що машиніст вантажного поїзда ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час виконання трудових обов`язків, здійснив наїзд на ОСОБА_3 , внаслідок чого, останній помер.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непероборної сили або умислу потерпілого.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, не навів мотивів, що свідчили би про безпідставність суми заявленого позивачем відшкодування. Хоча у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 1 грудня 2021 року у справі № 127/13341/20.

Суд першої інстанції вважав за необхідне задовольнити позовну вимогу у розмірі значно меншому порівняно з тим, яку просила стягнути позивачка. Проте, не відкинувши жодні аргументи позивача про обставини, які свідчать про глибину її фізичного болю та страждань, не навів мотивів для такого визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено, що локомотив ВЛ 80 №1494 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця», та ОСОБА_6 , працює на виробничому підрозділі «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» на посаді машиніста електровоза з 9 серпня 2007 року (а.с. 12).

Судом також було встановлено, що машиніст вантажного поїзда ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час виконання трудових обов`язків, здійснив наїзд на ОСОБА_3 , внаслідок чого, останній помер.

Отже, АТ «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 8 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц).

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач має нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності його вини.

Разом із цим, відповідачем не доведено наявність підстав для повного звільнення його від відповідальності у зв`язку із тим, що завдання шкоди сталося внаслідок обставин непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, висновок суду першої інстанції, що шкода спричинена не з вини відповідача а з необережності самого потерпілого не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець ( джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричиненням шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом не встановлено.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди апеляційний суд виходить з того, що моральна шкода позивачці завдана смертю її чоловіка та батька її дитини ОСОБА_2 , що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачки їй та її дитині душевні страждання. Відновити становище, яке існувало до смерті чоловіка у житті позивачки не можливо.

При цьому суд враховує, що смерть чоловіка позивачки та батька ОСОБА_2 спричинена також у зв`язку з його особистою необережність та переходом залізничної колії у місці, яке для цього не пристосовано, а отже однією з причин загибелі є недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування.

З огляду на те, що позивачка просила стягнути на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 600 000 грн, то з урахуванням зазначених обставин стягненню підлягає сума у розмірі 200 000 грн, тобто по 100 000 грн кожному, що на думку суду є належним відшкодуванням у цьому випадку.

Згідно практики ЄСПЛ деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При ньому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує па розумно очікуваних. передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власного практикою в аналогічних справах.

Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд зменшуючи заявлений позивачами розмір та присуджуючи до стягнення 200 000 грн моральної шкоди (по 100 тисяч грн кожному відповідачу), визначив розмір такої шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах, а саме: у постанові Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі №355/812/17 та у постанові Верховного Суду від 1 грудня 2021 року у справі №127/13341/20. Апеляційним судом також враховано наведені у апеляційній скарзі приклади розгляду аналогічних справ про стягнення моральної шкоди згідно з практикою апеляційних судів у справах: №757/13928/20, №733/273/21, №729/285/21, №742/1691/21 та ряді інших де було стягнуто 100 тисяч грн, у справі №381/439/21 - 50 тисяч грн. Судами присуджувались також від 200 тисяч до 300 тисяч грн. При цьому судом апеляційної інстанції вирішено стягнути на користь позивачів по 100 тисяч грн з урахуванням встановлених обставин щодо грубої необережності самого потерпілого.

Доводи апеляційної скарги АТ «Українська залізниця», що визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння, порушив Правила поведінка на залізничному транспорті, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наведені порушення є підставою для зменшення розміру моральної шкоди, а не для відмови у її стягненні.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Як вже зазначалося вище, судом позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволено частково, а відтак саме враховуючи встановлені у цій справі обставини судом було встановлено наявність підстав для зменшення розміру моральної шкоди.

За таких підстав, колегія суддів вважає за можливе змінити оскаржуване судове рішення в частині розміру відшкодування за рахунок АТ «Українська залізниця» на користь позивача моральної шкоди, збільшивши її розмір з 30 000 грн до 200 000 грн.

Відповідно до ч.1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п/п 1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка також діє і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди є майновими вимогами, оскільки позивач визначила її у грошовому вимірі.

При зверненні до суду із позовом підлягав сплаті судовий збір у розмірі 6000 грн (600 000 грн х 1%).

Позивач судовий збір при зверненні до суду не сплачувала, оскільки звільнена від його сплати на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, а також те, що позовні вимоги задоволено на 33,33%, з відповідача на користь держави належить стягнути 1 999,80 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції (6000 х 33,33%).

Згідно з п/п 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» - ставка судового збору за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду встановлюється в розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 9 000 грн (6000 х 150%).

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги позивачів, з АТ «Українська залізниця» на користь держави підлягає стягненню 2 999,70 грн (9 000 х 33,33%) судового збору за апеляційний розгляд справи.

Таким чином за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції з АТ «Українська залізниця» на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 4 999,50 грн (1 999,80+2 999,70).

Керуючись ст. ст. 365, 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка також діє і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 грудня 2021 року змінити, стягнувши з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ), яка також діє і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , моральну шкоду, заподіяну смертю ОСОБА_3 в сумі 200 000 (двісті тисяч) грн, тобто по 100 000 (сто тисяч) грн кожному.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь держави 10 999 (десять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 80 коп. судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба