Провадження № 22-ц/802/993/22 Категорія: 62 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Карпук А. К., Шевчук Л. Я.,

секретаря Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2021 року ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до Городищенської сільської ради Луцького району, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно.

Вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати, ОСОБА_6 , спадкоємцями за законом після смерті якої є позивач та її батько ОСОБА_4 , який у встановленому законом порядку відмовився від прийняття спадщини. На частину спадкового майна - земельну ділянку загальною площею 1,933 га, кадастровий номер :00:04:000:0672, позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом № 2628 від 09 листопада 2015 року. Однак, після смерті матері залишилось інше спадкове майно житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на дане нерухоме майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Вказує, що згідно витягу з погосподарської книги даний житловий будинок належав на праві власності ОСОБА_7 , спадкоємцем після його смерті є його дружина ОСОБА_8 , яка прийняла спадщину, однак на дане майно не оформила своїх спадкових прав. В подальшому матір позивача ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8 .

З урахуванням викладеного, на підставі ст.ст. 1261, 1268, 1297, 1296 ЦК України просить визнати за нею право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 .

02 грудня 2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов зустрічний позов до ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно.

Вимоги за зустрічним позовом позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_6 . За свого життя матір не складала заповіту, відповідно до чого її спадкоємцями за законом став її чоловік ОСОБА_4 та доньки: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Після відкриття спадщини у приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацької Алли Володимирівни, за відсутності ОСОБА_2 , її сестра одноосібно прийняла частину спадкового майна (земельну ділянку, загальною площею 1,933 га), у зв`язку з чим їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.11.2015 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Однак, вказує, що згідно довідки про склад сім`ї та проживання позивач була зареєстрована та проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, відмову від своєї частини не заявляла. А тому вважає, що спадкове майно - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , повинно бути розділене між спадкоємцями, які прийняли спадщину в рівних частинах. Просить визнати за нею право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2022 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення в частині зустрічних позовних вимог підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та через не правильне застосування норм процесуального та матеріального права, просить рішення в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог скасувати, постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши думку представника позивачки ОСОБА_1 , яка заперечила апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3 , третю особу ОСОБА_4 , які підтримали апеляційну скаргу, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не прийняла спадщину у встановленому законом порядку після смерті матері ОСОБА_6 , а відтак не має права на спадкування майна, що залишилось після її смерті.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом та матеріалами справи встановлено, що відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого 27 травня 2021 року, житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , будівництвом завершений (рік будівництва - 1970), правовстановлюючих документів на будинок не оформлено ( а.с. 24-27).

З витягу з погосподарської книги №1 за 2020 рік убачається, що згідно особового рахунку № НОМЕР_1 житловий будинок під АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7 ( а.с. 20).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після його смерті прийняла його дружина ОСОБА_8 . Дана обставина стверджується дослідженою в судовому засіданні копією спадкової справи № 253/96, заведеної Луцькою районною нотаріальною конторою щодо майна померлого ОСОБА_7 . ( а.с. 146-151).

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщину після її смерті прийняла ОСОБА_6 , що підтверджується матеріалами спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області щодо майна ОСОБА_8 ( а.с. 126-132).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ( а.с. 16).

Таким чином, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області від 26 липня 2021 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 - на житловий будинок АДРЕСА_1 відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно ( а.с. 29).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.ст. 1222, 1223, 1261, 1262 ЦК України спадкоємці визначаються за законом і за заповітом, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом в першу чергу мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки.

За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У даному випадку, зважаючи на відсутність заповіту, спадкування відбувається за законом. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є її чоловік ОСОБА_4 , залучений третьою особою, та доньки: позивач за первісним позовом ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 .

З матеріалів спадкової справи, заведеної щодо майна померлої ОСОБА_6 , вбачається, що ОСОБА_4 подав до нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини, ОСОБА_5 в установлений законом термін подала заяву про прийняття спадщини за законом

Приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацькою Аллою Володимирівною було видано ОСОБА_5 , як спадкоємцю за законом після смерті матері ОСОБА_6 , свідоцтво про право на спадщину за законом № 2628 від 19 листопада 2015 року на земельну ділянку, загальною площею 1,933 га, кадастровий номер :00:04:000:0672, що розташована на території Городищинської сільської ради Луцького району Волинської області та внесено відповідні відомості про реєстрацію видачі вказаного свідоцтва до Спадкового реєстру від 09 листопада 2015 року.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини має бути доведений спадкоємцем.

Згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено терміни, що вживаються в такому значені: місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, - є зокрема паспорт громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання.

Згідно ст. 6 вказаного Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у по-господарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»).

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідачкою за первісним позовом та позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 не оскаржується рішення суду в частині визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок у зв`язку з відмовою нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів. Разом з тим, обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 вважала доведеним факт прийняття спадщини нею нарівні з сестрою після смерті матері, враховуючи, що вона була зареєстрована за адресою проживання матері. При цьому покликалася на довідку Городищенської сільської ради від 24.08.2021 року про реєстрацію місця проживання, з якої убачається, що вона з 29.08.1999 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та довідку про склад сім`ї та проживання від 31 серпня 2021 року.

Разом з тим дана довідка беззаперечно не підтверджує факту постійного проживання із спадкодавцем на час смерті спадкодавця.

У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) міститься висновок, зокрема про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не є беззаперечним доказом постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час смерті останнього та не може свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 січня 2022 року в справі № 161/16320/21, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Гловацька Алла Володимирівна, про визнання неправомірним та скасування свідоцтва, рішення, встановлення права власності, зобов`язання вчинити дії залишено без задоволення.

Судовим рішення встановлено правомірність видачі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2628 від 19 листопада 2015 року ОСОБА_5 , як спадкоємцю за законом після смерті матері ОСОБА_6 , на земельну ділянку, загальною площею 1,933 га, кадастровий номер :00:04:000:0672, що розташована на території Городищинської сільської ради Луцького району Волинської області за відсутності інших спадкоємців, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином встановлено, що ОСОБА_2 не прийняла спадщину у встановленому законом порядку після смерті матері ОСОБА_6 , а тому не має права на спадкування майна, що залишилось після її смерті.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 ..

Покликання в апеляційній скарзі на покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , які є заінтересованими у результатах розгляду справи,є безпідставними, враховуючи, що обставини щодо прийняття спадщини позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 шляхом проживання із спадкодавцем на момент смерті спадкодавця встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили і яке не оскаржувалося позивачкою. Твердження апелянта про те, що дане рішення не є преюдиційним в даному випадку не заслуговує на увагу, оскільки рішення постановлено у спорі між тими ж сторонами та з приводу тих же самих обставин.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами, є власним тлумачення чинного законодавства та обставин справи особою, яка подала апеляційну скаргу, та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді :