Справа № 303/3596/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,

з участю секретаря Кекерчень М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16 листопада 2021 року (у складі судді Монича В.О.) за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у квітні 2021 р.

Просила:

-поновити її на роботі у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на посаді вчителя-адміністратора з 26 березня 2021 р.;

-стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.03.2021 р. до дня поновлення на роботі;

-допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

На обґрунтування позовних вимог указала, що вона з 05 жовтня 2020 р. працювала вчителем-адміністратором у відповідача в закладі «Англійська Хелен Дорон».

Наказом № 1 від 26 березня 2021 р. позивача було звільнено з роботи через відсутність на робочому місці з 16 по 25 березня 2021 р. Про своє звільнення позивач дізналася 06 квітня 2021 р. із листа, отриманого поштою.

Вважає звільнення є незаконним, оскільки з 02 лютого 2021 р. відповідач не допускає позивача до свого робочого місця.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16 листопада 2021 р. позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на посаді вчитель-адміністратор із 26 березня 2021 р.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.03.2021 р. до дня поновлення на роботі 16.11.2021 р. у розмірі 39 430,51 грн.

Допущено негайне виконання рішення у частині поновлення ОСОБА_2 на посаді вчитель-адміністратор у ФОП ОСОБА_1 .

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 1 816 грн. у відшкодування судового збору на користь держави.

Відповідач просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-позивач із 01 лютого 2021 р. не виходила на роботу, а починаючи з 16 березня 2021 р. по 25 березня 2021 р. було складено акти про її відсутність на робочому місці. Про її звільнення було повідомлено в телефонному режимі, а надати трудову книжку для внесення відповідного запису про звільнення позивач відмовилася;

-позивач не з`являлася на роботі з початку лютого 2020 р. (?) і не повідомляла роботодавця про причини своєї відсутності, тому позивача правомірно звільнено за прогул;

-суд відкрив провадження у справі через п`ять місяців після звернення позивача до суду;

-суд поновив позивача на іншій посаді ніж та, з якої її було звільнено, чим порушено вимоги ст. 235 КЗпП України.

Письмового відзиву на скаргу не подано.

Апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, а в задоволенні позову відмовити, з таких мотивів.

Суд виходив із того, що відповідачем не доведена відсутність поважних причин невиходу на роботу та вина позивача у невиході на роботу, а також підстави застосування до неї найсуворішого дисциплінарного стягнення і його співмірності ступеню тяжкості вчиненого проступку із урахуванням обставин, за яких проступок був учинений.

Окрім того, відповідачем не надано доказів, що стягнення було оголошено в наказі і що працівник була повідомлена під розписку про застосування до неї такого стягнення.

Відповідачем не доведено факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку у вигляді прогулу та порушено процедуру застосування дисциплінарного стягнення, відтак відсутні підстави застосування до позивача найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення, а відтак права позивача на працю підлягають захисту.

Стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд виходив із того, що з довідки про доходи № 1 від 05.04.2021 р. убачається, що заробітна плата ОСОБА_2 за лютий 2021 р. і березень 2021 р. склала 9 551,50 грн., відповідно середньоденна заробітна плата становить 244,91 грн. Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу з 26.03.2021 рр. по 16.11.2021 р. становить 161 робочій день. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить: 244,91 грн. (середньоденна заробітна плата) х 161 (робочі дні в період вимушеного прогулу) = 39 430,51 грн.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Судом першої інстанції було встановлено, що наказом ФОП ОСОБА_1 № 1 від 26.03.2021 р. ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.10). Із позовної заяви вбачається, що копію наказу про звільнення разом із трудовою книжкою позивачка отримала поштовим зв`язком 06.04.2021 р. Указана обставина підтверджується поштовим конвертом (а.с.13).

У ході розгляду справи відповідачем надано акти про відсутність працівника на робочому місці від 16.03.2021 р., 17.03.2021 р., 18.03.2021 р., 19.03.2021 р., 22.03.2021 р., 23.03.2021 р., 24.03.2021 р. і 22.03.2021 р. і доповідні записки за вказані дати, складені ФОП ОСОБА_1 особисто.

Позивачем на обґрунтування поважності причини невиходу на роботу, вказано те, що відповідач без жодних пояснень позбавила її можливості працювати, зобов`язала віддати ключі від офісу через особистий конфлікт, у зв`язку з чим остання не мала можливості потрапити на робоче місце. Крім того, з 15.03.2021 р. по 27.03.2021 р. заклад «Англійська Хелен Дорон» був закритий і не працював згідно з розпорядженням про «локдаун».

За змістом ч.1 ст. 235 КЗпП України орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі, якщо він звільнений без законної підстави або незаконно переведений на іншу роботу. Хоч із змісту статей 36, 40 та 41 КЗпП і випливає, що підставами для звільнення є передбачені цими статтями та деякими іншими правовими нормами фактичні обставини, які дають право власникові звільнити працівника, все ж у частині першій ст. 235 КЗпП словам «звільнення без законних підстав» надається значно ширше розуміння. Так, звільненням без законної підстави буде визнано звільнення без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, коли відповідно до законодавства вона повинна бути одержана власником, але не запитувалася власником і не дана за запитом суду. Суворо кажучи, в цьому випадку порушений тільки порядок звільнення. Однак змінити судову практику вбік букви статті 235 КЗпП навряд чи можливо. У такому випадку буде ігноруватися правило частини першої ст. 43 КЗпП, яке допускає звільнення працівників «лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації». Цій матеріально-правовій нормі належить віддати перевагу перед нормою частини першої ст. 235 КЗпП, яка носить процесуальний характер. Втім, у ст. 240-1 КЗпП міститься непряме зазначення на те, що працівник підлягає поновленню на роботі не тільки в разі, якщо він звільняється без законної підстави, але й тоді, коли він звільнений «з порушенням встановленого порядку».

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з статті 51 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Працівники, звільнені з роботи, незалежно від підстав припинення трудового договору, або переведені на іншу роботу, якщо вони вважають таке звільнення або переведення незаконним, мають право звернутись до суду з позовом про поновлення на роботі, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи.

Відповідне право встановлене статтею 232 КЗпП і поширюється на всіх працівників, крім суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, особливості розгляду трудових спорів з якими встановлюються відповідним законодавством (стаття 222 КЗпП). Окрім цього, згідно зі статтею 221 КЗпП установлений порядок розгляду трудових спорів не поширюється на спори про дострокове звільнення від виборної платної посади членів громадських та інших об`єднань громадян за рішенням органів, що їх обрали.

За приписами статті 235 КЗпП поновленню на роботі підлягає працівник, який був звільнений без законної підстави або незаконно переведений на іншу роботу.

Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Указаний правовий висновок був викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 р. у справі № 521/1892/18.

Як видно з матеріалів справи, позивач звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі і стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, просила, зокрема, «поновити її на роботі у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на посаді вчителя-адміністратора з 26 березня 2021 р.».

Однак, як убачається із наказу про прийняття на роботу від 05.10.2020 р. ОСОБА_2 , було прийнято на посаду вчителя англійської мови (а.с.9), наказом про звільнення від 26 березня 2021 р. ОСОБА_2 звільнено з посади вчителя англійської мови (а.с.10).

На вимогу Закарпатського апеляційного суду відповідачем були надані штатні розписи станом на 05.01.2021 р. і 05.10.2020 р., із яких видно, що ОСОБА_2 займала посаду саме вчителя англійської мови.

Тобто, звертаючись до суду за захистом свого права, позивач просила поновити її на посаді, на яку вона не приймалася і яку вона не обіймала та якої не існує у відповідача взагалі.

Процесуальний закон говорить, що спосіб захисту має бути ефективним. Ефективним способом захисту належить вважати такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект для відновлення порушених прав, свобод та інтересів настільки, наскільки це можливо.

Яким чином поновлення позивача на посаді, яку вона не обіймала, і якої не має у відповідача згідно зі штатним розписом, ефективно відновить порушені права, свободи та інтереси позивача, остання не вказала, і вході судового розгляду цього не встановлено.

При цьому, суд може встановити спосіб захисту, не передбачений ні договором, ні законом, якщо він ефективний. Але суд не може зробити це з власної ініціативи лише якщо попросить позивач. Це відповідає принципу диспозитивності. Для того щоб визначити, чи запропонований спосіб захисту є ефективним, треба керуватися принципом: одне право один спір, один позов. Тобто ефективним є той спосіб захисту, який повністю відновлює порушене право, і позивачеві не потрібно буде ініціювати додаткових спорів.

У постанові ВП ВС від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15ц перелічено умови, необхідні для висновку про дотримання чи недотримання принципу процесуальної економії.

Так, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися з огляду на обставини справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Проте є очевидним, що вимога позивачки про поновлення її на посаді, яку вона не обіймала та якої не існує у відповідача, не відповідатиме цим принципам.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам закону оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.3, п.4 ЦПК України рішення суду першої інстанції належить скасувати, а в позові відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16 листопада 2021 року скасувати.

3.У позові ОСОБА_2 відмовити.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

5.Повне судове рішення складено 05 серпня 2022 р.

Судді: