Провадження № 22-ц/824/9363/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 грудня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 30 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача і стягнення пені за невиконання договору,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 12 січня 2010 року він уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», договір банківського вкладу № SAMVDN0603, за умовами якого вніс на рахунок банку кошти в розмірі 31000 доларів США зі сплатою банком 11,5 % річних за користування коштами. Також, 08 січня 2013 року він уклав із КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу № SАМDN2603, за умовами якого вніс на рахунок банку кошти в розмірі 25000 доларів США зі сплатою банком 9 % річних за користування коштами.

Вказував, що навесні 2014 року у зв`язку з припиненням и функціонування банківських відділень в АР Крим його депозитний рахунок було заблоковано і нарах ування процентів припинено. 06 липня 2015 року він направив відповідачу заяву про повернення коштів і нарахованих процентів за обома договорами банківського вкладу. Дана заява була отримана відповідачем 08 липня 2015 року і залишена без реагування. 01 серпня 2015 року він повторно направив заяву про повернення коштів, які відповідач отримав 03 серпня 2015 року, однак кошти позивачу повернуті не були. Він звернувся до суду і рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 13 квітня 2016 року та рішенням Апеляційного суду від 21 грудня 2016 року в справі № 754/13058/15-ц встановлено факт укладення депозитних договорів і передання ним коштів у розмірі 56000 доларів США, а також факт невиконання банком його своїх зобов`язань щодо повернення коштів. Постановою Верховного Суду від 01 листопада 2019 року рішення Апеляційного суду м.Києва від 21 грудня 2016 року залишено без змін. Незважаючи на це, банк відмовився виконувати рішення суду, що набрало законної сили, а тому кошти були стягнуті в примусовому порядку та зараховані на рахунок позивача лише 13 грудня 2019 року.

Посилаючись на те, що він як вкладник за договором банківського вкладу є

- 2 -

споживачем фінансових, а банк їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне виконання цих послуг у вигляді передбаченої ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» пені в розмірі 3 % вартості послуг за кожний день прострочення, просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 3 % пені у розмірі 19530 доларів США за період з 22 листопада 2019 року до 12 грудня 2019 року за депозитним договором № SAMVDN0603, та стягнути з відповідача на його користь 3 % пені у розмірі 15750 доларів США за період з 22 листопада 2019 року до 12 грудня 2019 року за депозитним договором № SAMVDN2603.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 30 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 в особі його представника адвоката Дугінова Д.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити з урахуванням наведеного у скарзі відкорегованого розрахунку, а саме стягнути пеню за депозитним договором № SAMVDN0603 у розмірі 3263,64 долари США та за депозитним договором № SAMVDN2603 у розмірі 2090,22 долари США, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи і їх недоведеність, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність підстав для стягнення пені, передбаченої ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки неправомірна поведінка боржника не має залишатися безкарною. Суд дав невірне тлумачення висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, водночас проігнорувавши висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц та від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15. Зокрема у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц Велика Палата вказала, що пеня за ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягується з банку за увесь час порушення зобов`зання, і Велика Палата у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 не вбачала підстав відступу від даного висновку. Окрім того, у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 Велика Палата вказала, що депозитний договір є розірваним з моменту набрання законної сили рішенням суду про його розірвання. Отже, договір є розірваним не з моменту звернення вкладника до банку з вимогою про повернення вкладу, а з моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору. У п.п.66-67 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 Велика Палата вказала, що в разі невиконання банком рішення суду про стягнення процентів за вкладом стягується пеня 3 % за кожен день від розміру процентів. Аналіз цієї постанови свідчить, що звернення вкладника до банку із вимогою про видачу вкладу не припиняє правовідносин сторін і не перешкоджає застосуванню ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Такаж правова позиція викладена у ряді постанов Верховного Суду, зокрема у постановах: від 22 лютого 2022 року у справі № 757/20428/19, від 22 лютого 2022 року у справі № 757/633364/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 539/4098/18, від 08 червня 2022 року у справі № 757/61769/19-ц, від 22 червня 2022 року у справі № 219/6058/18 та інших. Вважає, що у справі має бути застосована саме остання позиція Великої Палати у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Дугінов Д.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та

- 3 -

скасувати оскаржуване рішення Печерського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник АТ КБ «ПриватБанк»адвокат Тузова В.О. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що встановлена ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеня застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача в межах строку дії договірних відносин. З огляду на припинення між сторонами правовідносини за договорами банківського вкладу, ч.5 ст.10 вказаного Закону не розповсюджується на спірні правовідносини, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17.

При цьому суд виходив з того, що після отримання відповідачем заяви позивача про розірвання депозитних договорів та повернення коштів за обома вкладами з процентами, договірні правовідносини за між сторонами припинені.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч.1 ст.1058 ЦК України).

Згідно положень ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника (ч.2 ст.1060 ЦК України). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу (ч.3 ст.1060 ЦК України).

Судом встановлено, що 12 січня 2010 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» у м.Севастополі АРК було укладено депозитний договір № SАМDN0603 «Стандарт», за умовами якого ОСОБА_1 передав банку грошові кошти у розмірі 31000 доларів США зі сплатою банком 11,5 % річних за користування коштами. Строк вкладу - до 12 лютого 2010 року включно.

08 січня 2013 року між ОСОБА_1 іПАТ КБ «Приватбанк» у м. Севастополі

- 4 -

АРК було укладений договір банківського вкладу № SАМDN2603 «Стандарт», за умовами якого ОСОБА_1 передав банку грошові кошти у розмірі 25000 доларів США зі сплатою банком 9 % річних за користування коштами. Строк вкладу - шість місяців.

Згідно з умовами зазначених депозитних договорів, якщо по закінченні терміну вкладу клієнт не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично пролонгується ще на один строк. Відповідно до умов договорів клієнт та банк мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківські дні до дати розірвання договору. Якщо клієнт вимагає розірвати договір, а термін вкладу не закінчився, останньому повертається сума вкладу. За неповний період вкладу відсотки сплачуються за зниженою процентною ставкою.

У зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим навесні 2014 року депозитний рахунок позивача було заблоковано і нарахування процентів припинено.

29 червня 2015 року та 31 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявами про дострокове розірвання вищезазначених договорів банківського вкладу, повернення належних йому коштів та сплати відсотків.

Зазначені звернення позивача отримані відповідачем та залишені ним без реагування, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 01 листопада 2019 року, заочне рішення Деснянського районного суду м.Києва від 13 квітня 2016 року по справі № 754/13058/15-ц скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором № SАМDN0603 від 12 січня 2010 року в сумі 36180,39 доларів США, яка включає вклад 31000 доларів США, проценти 5180,39 доларів США, 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання в сумі 20897,09 грн., а також стягнуто заборгованість за договором № SАМDN 2603 від 08 січня 2013 року в сумі 28317,81 доларів США, яка включає вкладу 25000 доларів США, проценти 3317,81 доларів США, 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання в сумі 16852,52 грн.

Згідно з випискою по рахунку № НОМЕР_1 АТ КБ «Приватбанк» за 06 грудня 2019 року відбулось списання з рахунку за рішенням в справі № 754/13058/15-ц на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 981174,18 грн. та 769678,75 грн.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець прострочує виконання (надання) послуги згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги).

Вказана пеня застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання виключно в межах строку дії відповідного договору (правовийвисновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17).

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21 грудня 2016 року та постановою Верховного Суду від 01 листопада 2019 року у справі № 754/13058/15-ц встановлено, що відповідно до умов укладених між сторонами депозитних договорів № SАМDN0603 від 12 січня 2010 року та № SАМDN2603 від 08 січня 2013 року клієнт та банк мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківські дні до дати розірвання договору.

Цими ж рішеннями встановлено, що 29 червня 2015 року та 31 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявами про дострокове розірвання договорів банківського вкладу, повернення належних йому коштів та сплати процентів.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не

- 5 -

встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (ч.3 ст.1058 ЦК України).

У ч.1 ст.1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч.3 ст.651 ЦК України).

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (ч.2 ст.653 ЦК України).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що після отримання відповідачем заяв позивача про розірвання депозитних договорів та повернення коштів за обома вкладами, договірні правовідносини між сторонами за договорами банківського вкладу припинені, а відтак ч.5 ст.10 вказаного Закону не розповсюджується на спірні правовідносини, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дав невірне тлумачення висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 необгрунтовані з наступних підстав.

Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але зміст його положень дає підстави для висновку, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо.

Тобто, вказаним Законом врегульовані саме договірні відносини за участі споживача як спеціального суб`єкта, яким відповідно до ст.1 цього Закону є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.22 цієї статті); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п.17).

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець прострочує виконання (надання) послуги згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги).

Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1 ст.549 ЦК України).

Системний аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що пеня, встановлена ч.5 ст.10 ЗаконуУкраїни «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь позивача і виключно в межах строку дії відповідного договору, тобто в межах існування споживчих правовідносин.

Разом з тим, як вище вказувалося судовими рішеннями встановлено, що 29 червня 2015 року та 31 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявами про дострокове розірвання договорів банківського вкладу № SАМDN0603 від 12 січня 2010 року та № SАМDN2603 від 08 січня 2013 року, повернення належних йому коштів та сплати процентів, що передбачено умовами договорів.

Отже, у зв`язку із односторонньою відмовою позивача від договорів вони є відповідно

- 6 -

розірваними і між сторонами припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу, а відтак між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання банку зі сплати коштів (повернення вкладу і процентів) підлягають застосуванню положення ст.625 ЦК України у разі його невиконання.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, де, скасовуючи судові рішення про стягнення пені за ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» і ухвалюючи нове про відмову у позові в цій частині, Велика Палата зазначила, що внаслідок розірвання за рішенням суду договорів банківського вкладу правовідносини сторін за цими договорами припинено, споживчі правовідносини відсутні, а тому Закон України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини і пеня за ч.5 ст.10 цього Закону не нараховується. До грошового зобов`язання з повернення коштів, застосовуються приписи ст.625 ЦК України у разі його невиконання.

Схожий за змістом правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, де Велика Палата вказала, що за змістом ст.ст.546, 549, 550 ЦК України неустойка (пеня) за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору. Право кредитора нараховувати обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Посилання в апеляційній скарзі на неможливість застосування при вирішенні даного спору правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 з огляду на відмінності, а саме, у справі № 320/5115/17 депозитний договір розірваний за судовим рішенням, тобто договір є розірваним не з моменту звернення вкладника до банку з вимогою про повернення вкладу, а з моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору, колегія суддів вважає безпідставними.

Зміст правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 полягає у тому, що нарахування пені можливо виключно за наявності споживчих правовідносин між банком і вкладником на підставі відповідного договору і лише у межах строку його дії. При цьому підстави припинення споживчих правовідносин, а саме розірвання договору в односторонньому порядку, за взаємною згодою чи за рішенням суду, тощо, не мають правового значення.

Так, упостанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року

- 7 -

у справі № 757/71432/17-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 175/4055/19.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/50728/17-ц зазначено, що «у справі, що переглядається, договір банківського вкладу від 02 вересня 2013 року № SАМDN2109 розірваний 25 червня 2015 року шляхом подання 23 червня 2015 року заяви про повернення коштів за договором».

З огляду на викладене доводи скаржника про безпідставність застосування судом правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 є необгрунтованими, бо депозитні договори розірвано за заявами позивача і споживчі правовідносини між сторонами припинені.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд проігнорував висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц та від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15, оскільки у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц Велика Палата вказала, що пеня за ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягується з банку за увесь час порушення зобов`зання, а в постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 Велика Палата вказала, що в разі невиконання банком рішення суду про стягнення процентів за вкладом стягується пеня 3 % за кожен день від розміру процентів (п.п.66-67), колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відповідно до ст.45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

З огляду на характер спірних правовідносин у цій справі такою є постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, в якій міститься правовий висновок щодо неможливості нарахування пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» після припинення правовідносин з договорів банківського вкладу і відсутністю споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст.625 ЦК України у разі його невиконання.

Це по-перше.

По-друге, у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц Велика Палата Верховного Суду при вирішенні виключної правової проблеми мала з`ясувати наступне: 1) Чи підлягає застосуванню до правовідносин з банківського вкладу Закон України «Про захист прав споживачів» та що є «вартістю послуги» у правовідносинах банківського вкладу (п.п.5.1, 5.2).

Відповівши стверджувально на перше запитання, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «вартістю послуги» у правовідносинах банківського вкладу є розмір процентів, що підлягає виплаті вкладникові за використання банком його коштів. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду погодилася з відмовою в позові, оскільки на момент розгляду справи судами в банку було введено тимчасову адміністрацію, що виключає можливість стягнення з банку коштів у будь-який інший спосіб, аніж відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у тому числі на підставі

- 8 -

судового рішення (п.п.6, 7).

У вказаній справі Велика Палата виклала наступний правовий висновок: «До спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком зобов`язань за договором банківського вкладу підлягає застосуванню ч.5 ст.10 Закону про захист прав споживачів, проте дійсний зміст приписів цієї норми слід трактувати так, що пеня, яка має бути сплачена виконавцем, нараховується на суму, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі базою нарахування пені слід вважати проценти на суму вкладу або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України), що підлягає сплаті банком вкладникові за використання вкладу. Сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені. Набрання законної сили судовим рішенням про присудження до виконання стороною спору певного договірного зобов`язання в натурі або відшкодування стороною спору за його невиконання чи порушення відповідно до умов договору та законодавства не змінює суті цього зобов`язання. Тому немає жодних підстав вважати, що у разі присудження відсотків за договором банківського вкладу за рішенням суду таке зобов`язання виникає не з договору, а з рішення суду про задоволення вимог вкладника. У період запровадження в банку тимчасової адміністрації та здійснення процедури його ліквідації стягнення коштів з банку без урахування механізмів, передбачених Законом про гарантування вкладів, у тому числі на підставі судового рішення, не допускається».

Отже, вказаний висновок ніяким чином не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17.

І по-третє, постановою Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 757/61769/19-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року змінено, шляхом викладення їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови, в решті судові рішення залишено без змін.

Предметом спору в даній справі були вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені за ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», які були задоволені. Змінюючи мотивувальну частину судових рішень, якими стягнуто пеню, Верховний Суд застосував висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 та від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, зазначивши наступне: «Принцип диспозитивності зумовлює таку змістовну побудову меж розгляду справи, яка залежить виключно від волевиявлення учасників справи та не допускає втручання суду у цей процес. Як вбачається з матеріалів справи та касаційного провадження, відповідач позовні вимоги визнавав частково та судові рішення у встановленому законом порядку не оскаржував, тому враховуючи принцип диспозитивності та змагальності цивільного процесу, а також те, що вищезазначене не дає підстав для задоволення касаційної скарги, колегія суддів відхиляє такі доводи касаційної скарги. З огляду на те, що правові висновки у тотожній справі, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 та постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц після ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень, відповідач судові рішення попередніх інстанцій не оскаржив, а доводи касаційної скарги зводяться до оскарження цих судових рішень лише в частині розміру пені, тому Верховний Суд доходить висновку про необхідність викласти мотивувальну частину оскаржуваних судових рішень у редакції цієї постанови, а резолютивну частину залишити без змін».

Тобто, з огляду на те, що відповідач касаційну скаргу не подавав, Верховний Суд не знайшов підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Посилання скаржника на необхідність врахування судової практики Верховного Суду у постановах: від 22 лютого 2022 року у справі № 757/20428/19, від 22 лютого 2022 року у справі № 757/633364/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 539/4098/18, від 08 червня 2022

- 9 -

року у справі № 757/61769/19-ц, від 22 червня 2022 року у справі № 219/6058/18, згідно яких звернення вкладника до банку із вимогою про видачу вкладу не припиняє правовідносин сторін і не перешкоджає застосуванню ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення пені.

При цьому апеляційний суд враховує, що у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 757/38605/19, від 23 лютого 2022 року у справі № 756/14910/16, від 14 квітня 2022 року у справі № 643/3666/18, від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 27 квітня 2022 року у справі № 757/21554/18, від 27 квітня 2022 року у справі № 757/8802/19, від 26 червня 2022 року у справі № 757/883/20, від 20 липня 2022 року у справі № 132/4437/18 та цілому ряді інших міститься правова позиція про те, що зверенння заявника із заявою про повернення депозитного вкладу і процентів свідчить про розірвання договору і припинення споживчих відносин, що виключає застосування пені, передбаченої ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Окрім того, наведені доводисуперечать положенням закону з таких міркувань.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів КЦС.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів КЦС, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, щодо неможливості нарахування пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» після припинення правовідносин з договорів банківського вкладу і відсутністю споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст.625 ЦК України у разі його невиконання, який і врахований судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

Окрім того, наведене відповідає приниципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів

- 10 -

з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 30 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: