г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/933/22
Номер провадження 2/213/1021/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2022 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді Мазуренка В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу №213/933/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди,завданої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обовязків,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась із зазначеним позовом, посилаючись на те, що перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, 12.06.1996 о 23:00 годині, під час виконання нею робіт на дробильній фабриці №1 ОПУ №2 конвеєр №14, її протягло між роликом та стрічкою, внаслідок чого вона отримала травму на виробництві. Складено Акт про нещасний випадок. Після нещасного випадку її було доставлено у лікарню, де вона перебувала на лікуванні з 13.06.1998 по 03.07.1998.

У зв`язку з отриманням трудового ушкодження, погіршилось її здоров`я, отримана травма закритий перелом тазу, турбує позивача до теперішнього часу, вона постійно відчуває біль у спині та тазу. Втрата здоров`я на виробництві є для неї незворотною втратою, що спричинило довготривалі страждання та завдало моральної шкоди.

Просить стягнути з відповідача 160 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідач надав відзив на позов, проти позову заперечує. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними. В обґрунтування заперечення зазначає, що право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Нещасний випадок з позивачем стався 12.06.1998 року, при цьому втрата професійної працездатності не встановлювалась. Відповідно до розділу 1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоровя, пов`язаного з виконання трудових обов`язків, затвердженого Наказом МОЗ України від 22.11.1995 (в редакції, що діяла на момент складення акту №10 щодо позивача на МСЕК було покладено обов`язки в тому числі щодо встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках потерпілим, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконання трудових обов`язків, а також встановлення факту спричинення моральної шкоди.

У позивача відсутня довідка МСЕК про встановлення відсотка втрати професійної працездатності, у зв`язку з чим, вважають, що до спірних правовідносин слід застосовувати не цивільне, а трудове законодавство, в тому числі положення ст. 233 КЗпП щодо позовної давності в три місяці у разі завдання працівнику моральної шкоди внаслідок небезпечних чи шкідливих умов праці. Тому просять застосувати тримісячний строк позовної давності, про що надали окрему заяву.

Також у відзиві зазначає, що між настанням з позивачем нещасного випадку на виробництві та зверненням до суду пройшло майже 24 роки. При цьому, до матеріалів справи не додано жодного епікризу чи іншого документу, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між нещасним випадком та спричиненням моральних, фізичних та душевних страждань позивача.

Відповідно до норм діючого на час настання нещасного випадку, моральна шкода відшкодовується підприємством при доведеності вини. Відповідно до акту про нещасний випадок, особою, яка допустила порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці є зокрема машиніст конвеєру ОСОБА_1 . Наявність вини ПАТ «ПІВДГЗК» в ушкодженні здоров`я позивача відсутня, що є підставою для відмови у позові. Законні права позивач,а як працівника, порушені роботодавцем не були, тому вважає, що відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

12 травня 2022 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 06 липня 2022 року представнику відповідача відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

Позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем, а саме: 30.07.1997 прийнята на дробильну фабрику №1 учнем машиніста конвеєра, 02.02.1998 переведена машиністом конвеєра дробильної фабрики №1. Працювала машиністом конвеєра по 06.05.2013 та 07 травня 2013 року була звільнена за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП).

16 червня 1998 року комісією з розслідування нещасного випадку складено Акт № 10 про нещасний випадок за формою Н-1, згідно з яким 12 червня 1998 року 23.00 год. з машиністом конвеєра ОСОБА_1 стався нещасний випадок внаслідок чого вона була травмована.

Причинами нещасного випадку зазначено незадовільна організація робіт, вид події «вплив предметів, що обертаються». Працівниками, які допустили порушення законодавства та інших нормативних актів з охорони праці, в акті зазначені: начальник ОПУ №2 Сукіасян, майстер ОПУ №2 Белов, які допустили порушення вимог відповідних пунктів «Положення про СУОТ на ПГЗК», машиніст конвеєра ОСОБА_1 , яка порушила п.3.5 «Інструкції по ОП та ТБ для машиніста конвеєра».

Пунктом 3.5 Інструкції по охороні праці та ТБ для машиністів конвеєрів ДФ №1 передбачено. що під час роботи конвеєра забороняється: виконувати очищення барабанів, роликів на ходу конвеєра; спиратися на раму конвеєра, лазити під конвеєром під час його роботи; під час роботи конвеєра заходити за огородження.

Як видно з копії медичної карти стаціонарного хворого №1368/442, ОСОБА_1 13 червня 1998 року о 0.10 годині була госпіталізована до травматологічного відділення з множинними забиттями голови, тулубу, забійною раною верхньої губи, закритим переломом кісток тазу. Згідно з виписним епікризом позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в 11 міській лікарні з 13.06.1998 по 03.07.1998 з діагнозом: множинні забиття голови, забиття грудної клітини, крижів, куприка, забійна рана верхньої губи.

Витребуваний у відповідача акт розслідування нещасного випадку на виробництві до суду не надійшов. У письмових поясненнях щодо виконання вказаних вимог суду про надання доказів, відповідач зазначив, що розслідування нещасного випадку, що стався з позивачем 12.06.1998 проводилось відповідно до Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою КМУ №623 від 10.081993, відповідно до якого складення акту за формою Н-5 не передбачалося.

Із наказу №870 від 19.06.1998 про нещасний випадок з машиністом конвеєра ОСОБА_1 видно, що останній майстром технологічної зміни ОСОБА_2 , по дорученню начальника ОСОБА_3 був виданий письмовий наряд на очистку 14 конвеєра від просипання руди. Робота виконувалась без зупинки та розбору електросхеми конвеєра, під час виконання якої з ОСОБА_1 сталася виробнича травма, причиною якої визнано незадовільну організацію робіт. Машиністу конвеєра ОСОБА_1 , яка зайшла за огородження працюючого конвеєра під час його роботи, чим порушила вимоги п.3.5 «Інструкції по ОТ для машиніста конвеєра ДФ-1» оголошена догана.

Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце (ст.58 Конституції України).

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди позивачу, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вимоги ст.5 ЦК України, повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. № 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Стаття 441 ЦК УРСР передбачала, що організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових)

обов`язків.

Крім того, згідно з положеннями ст.450 ЦК УРСР, організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці: соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Статтею 6 цього Закону визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці (ст.13).

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові (ч.ч. 2, 3 статті 153 КЗпП України).

Враховуючи зазначені положення законів відповідач мав створити позивачу та іншим працівникам підприємства належні безпечні умови праці, за яких факт настання нещасного випадку був би неможливим.

Таким чином, відповідач як промислове підприємство, діяльність якого пов`язана з підвищеною небезпекою, зобов`язаний відповідати за завдану шкоду, а також за шкоду, завдану з вини працівника під час виконання ним трудових обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

За моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах (п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року).

З огляду на викладене, суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, викладеним у відзиві про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди через відсутність вини підприємства в отриманні позивачем моральної шкоди, оскільки, пунктом 13.2 акту про нещасний випадок від 16.07.1998 також встановлена вина підприємства (начальника ОПУ Сукиасян та майстра Белова) в порушенні відповідних пунктів Положення про СУОТ на ПГЗК.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (п.9).

Суд вважає, що позивачем доведено, що внаслідок нещасного випадку на виробництві їй заподіяні фізичні і моральні страждання. Отримані ушкодження під час виробничої травми призвели до часткової втрати працездатності позивача, остання вимушена була перебувати на стаціонарному лікуванні, що відобразилось на її фізичному та душевному станах та призвело до моральних страждань.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними в Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 № 1-рп/2004р. де встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1).

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Рішенням від 27.07.2004 по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає в тому числі, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Як визначено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди" суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Так суд враховує, що в отриманні позивачем виробничої травми є вина як працівників відповідача так і самої ОСОБА_1 .. Після одужання позивач продовжила працювати на підприємстві відповідача за тією ж професією. Доказів про те, що отримана виробнича травма продовжує завдавати їй фізичну біль та страждання, що призводить до істотних вимушених змін у її життєвих стосунках позивачем не надано.

Разом з тим, визначаючи розмір моральної шкоди по даній справі суд враховує, що в результаті ушкодження здоров`я на виробництві та отриманих 12.06.1998 року виробничої травми позивачу було завдано моральних та душевних страждань, пов`язаних з тимчасовою втратою працездатності, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, додаткових витрат часу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я чи смертю. Враховуючи викладене, суд відхиляє клопотання представника відповідача про застосування до спірних правовідносин тримісячного строку позовної давності, відповідно до ст. 233 КЗпП України.

З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 20 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. В стягненні решти суми на відшкодування моральної шкоди в розмірі 140 000 гривень слід відмовити.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, (із змінами, що набрали чинності з 23 травня 2020 року), у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У зв`язку з вищевикладеним та оскільки сума відшкодування моральної шкоди на користь позивача не перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2022 року (6500 грн), суд вважає за необхідне стягнути моральну шкоду без урахування утримання з неї обов`язкових податків і зборів.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 23 , 1167, 1168 ЦК України, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України "Про охорону праці, ст. ст. 7, 12, 13, 79-81, 89, 141, 247 ч.2, 258, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини вимог в розмірі 140 000 гривень - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Центрально-Міським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області 20.02.2003.

Відповідач: Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», місцезнаходження: 50026, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, .

Повне судове рішення складено 22 липня 2022 року.

Суддя В. В. Мазуренко