Справа № 297/178/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2022 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого ГЕЦКО Ю. Ю., при секретарі судового засідання Ісак О. І., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки адвоката Борисова І. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Берегівського нотаріального округу Мирончук Оксани Василівни, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на строні позивача Берегівський РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання договору недійсним, віднослення попереднього становища та стягнення моральної шкоди, -

встановив:

У провадженні Берегівського районного суду Закарпатської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Берегівського нотаріального округу Мирончук Оксани Василівни, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на строні позивача Берегівський РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання договору недійсним, віднослення попереднього становища та стягнення моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.06.2021 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1337, відбувся перехід права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта 102) - 1/2 частину нежитлової будівлі магазину загальною площею 612 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 (відповідача-1) до його сина ОСОБА_4 (відповідачі 3).

Позивач - ОСОБА_1 , вважає вказаний договір недійсним, таким, що порушує її права, як кредитора (фраудаторним), з наступних підстав.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 07.04.2016 року у справі № 297/295/16-ц за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору розписки від 19.03.2015 року, стягнення подвійного розміру позовних вимог та стягнення моральної шкоди, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 496 596 грн. та судовий збір в розмірі 4 965,96 грн. В задоволенні решти позовних вимог та задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Згідно п. 9 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень. Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

На виконання вказаного рішення суду після набрання ним законної сили видано виконавчий лист, пред`явлений до виконання до відділу державної виконавчої служби Берегівського районного управління юстиції у встановлений законом строк.

Постановою державного виконавця ВДВС Берегівськеого районного управління юстиції Шеверя В.Й. від 11.05.2016 року відкрито виконавче провадження № 51070925 щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 496 596 грн. заборгованості та 4 965,96 грн. судового збору.

Боржник - ОСОБА_3 (відповідач-2) повинен був самостійно виконати рішення суду про стягнення з нього заборгованості на користь позивача в строк до 17.05.2016 року.

Однак, жодних дій на виконання рішення суду ним не було вчинено не лише до 17.05.2016 року, але й до сьогодні.

Постановами державного виконавця від 18.05.2016 року накладено арешт на все майно боржника та оголошено розшук належного боржнику транспортного засобу - автомобіля Део Матіз, ДНЗ НОМЕР_1 .

У ході здійснення виконавчого провадження № 51070925 було встановлено, що боржнику (відповідач-2) спільно з чоловіком - ОСОБА_2 (відповідач-1) на праві спільної сумісної власності подружжя належить Ѕ частина нежитлової будівлі АДРЕСА_1 , загальною площею 612 кв.м, що по відношенню до цілої будівлі становить ј частину для кожного із співвласників - членів подружжя.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 30.09.2016 року у справі № 297/295/16-ц визнано Ѕ частину нежитлової будівлі нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що належить їм на праві власності у рівних частках; виділено 1/2 частку ОСОБА_3 із спільного майна подружжя, а саме нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою звернення на неї стягнення в рамках виконавчого провадження № 51070925. Ухвалою Берегівського районного суду від 12.10.2018 року виправлено допущену у попередній ухвалі від 30.09.2016 року описку та викладено резолютивну частину ухвали в наступній редакції: «визнати Ѕ частини нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що належить їм на праві власності в рівних частках; виділити ј частку ОСОБА_3 із спільного майна подружжя а саме - Ѕ частини нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою звернення на неї стягнення в рамках виконавчого провадження № 51070925».

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 18.10.2017 року у справі № 297/295/16-ц звернуто стягнення на 1/2 частку нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 , що належить боржникові (відповідач-2) спільно з чоловіком - ОСОБА_2 (відповідач-1) на підставі ухвали Берегівського районного суду Закарпатської області № 297/295/16-ц від 30.09.2016 року, з метою виконання виконавчого листа № 297/295/16-ц, виданого 05.05.2017 року Берегівським районним судом Закарпатської області.

Також вказаною ухвалою від 18.10.2017 року встановлено, що державним виконавцем вжито всі передбачені законом виконавчі дії, які, однак, не призвели до виконання рішення суду про стягнення боргу на користь позивача, внаслідок чого необхідним є звернення стягнення на частку відповідача-2 у спільному майні подружжя - Ѕ частині нежитлової будівлі АДРЕСА_2 .

Постановою державного виконавця від 05.12.2017 року накладено арешт на майно боржника - відповідача-2 ( ОСОБА_3 ), а саме - Ѕ частку ОСОБА_3 із спільного майна подружжя: Ѕ частини нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві спільної сумісної власності у рівних частках з ОСОБА_2 .

Відомості про вказане обтяження внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05.12.2017 року, номер запису про обтяження 23733976, що підтверджується витягом № 106189485 від 05.12.2017 року.

Станом на сьогодні вказана постанова державного виконавця від 05.12.2017 року не скасована та є чинною до моменту закінчення виконавчого провадження.

Однак, 13.11.2017 року на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мацолою І.В., відбувся перехід права власності на нерухоме майно - Ѕ частину нежитлової будівлі загальною площею 612 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 (відповідача-1) до його дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (відповідач-3).

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 03.12.2019 року у справі № 297/719/18 вказаний договір визнано недійсним, як фраудаторний, та скасовано записи про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , тобто, повернуто сторони до попереднього становища для можливості звернення стягнення на ј частку відповідача-2 у праві власності на нежитлову будівлю загальною площею 612 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене рішення набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку згідно постанови Закарпатського апеляційного суду від 25.01.2021 року.

Разом з тим, після набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним договору дарування на користь дітей боржника, відповідачем-1 знову 01.06.2021 року укладено ще один договір дарування на користь знову ж таки свого сина - відповідача-3, який був стороною попереднього договору дарування, що визнаний недійсним.

На підставі зазначеного договору дарування від 01.06.2021 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на Ѕ частку у праві власності на нежитлову будівлю на АДРЕСА_1 , загальною площею 612 кв.м. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.06.2021 року, індексний номер 58483476).

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Борисов І. В. в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат мензак Ю. Ю. просив судове засідання відкласти.

Решта учасників судового розгляду в судове засідання не зявилися.

Судом встановлені наступні фактичні обставини.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків відповідно до ст.11 ЦК України віднесено, серед іншого, договори та інші правочини.

Згідно із положеннями ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.

У цьому контексті варто зазначити, що принцип справедливості, добросовісності і розумності обмежує дію принципу свободи договору. Учасники цивільних правовідносин можуть, зокрема укладати договори і на свій розсуд визначати їх умови, але з урахуванням прав і інтересів контрагентів.

Водночас, закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб урегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи , держави, Автономної республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави та суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зроблено висновок, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження N 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/ відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Від так, суд приходить до висновку, що права позивача, відповідачами були порушені, а тому позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 407, 1212, 1216, 1225, 3211 Цивільного кодексу України, суд

вирішив:

Позовну заяву задоволити.

Визнати недійсним договір дарування від 01.06.2021 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яким відчужене спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - 1/2 частки нежитлової будівлі АДРЕСА_1 (РНОНМ 102) приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук Оксаною Василівною за реєстровим № 1337.

Відновити становище, яке існувало до порушення, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатськоїобласті Мирончук Оксаною Василівною 01.06.2021 року, індексний номер 58483476, та запис про право власності № 42261190.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 РНОКПП: НОМЕР_3 , ОСОБА_4 РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_5 , моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 РНОКПП: НОМЕР_3 , ОСОБА_4 РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_5 судові витрати сплачені при зверненні до суду.

Заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Берегівський районний суд до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Юрій ГЕЦКО