Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/643/22

04 травня 2022 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді - Грещука Р.П.

секретаря - Нагорняк Г.М.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Надвірна справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

20.04.2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 05.09.2009 року він зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_2 у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1301. У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 .

Зазначає, що з червня місяця 2019 року шлюбні відносини між ними припинені, оскільки у них різні погляди на життя, що постійно призводило до суперечок та конфліктів. Вони з відповідачем проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Їхній шлюб носить формальний характер, а відтак його збереження є недоцільним. Вказує на те, що їхня малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває на його утриманні та вихованні, а відповідач ОСОБА_2 жодної участі у її вихованні та утриманні не приймає. З 2020 року відповідач взагалі не спілкується з дитиною ні особисто, ні за допомогою телефонного зв`язку. Спору стосовно місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 немає.

Просив суд, розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківської міського управління юстиції, актовий запис №1301. Також просив малолітню дитину ОСОБА_3 залишити з ним на проживання та на його виховання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, який просив задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала повністю та не заперечила проти його задоволення. Суду пояснила, що з 2019 року вона з позивачем спільно не проживає, не спілкується з ним та не хоче підтримувати будь-яких стосунків, в зв"язку з чим переїхала в м. Надвірна, де і проживає по АДРЕСА_1 по даний час. Крім того ствердила, що погоджується, щоб її дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала з батьком ОСОБА_1 - позивачем по справі та виховувалася ним. Змінювати прізвище на дівоче " ОСОБА_4 " не бажає.

Суд, вислухавши сторони по справі, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частина 2 статті 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони 05.09.2009 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1301 ( а.с.4).

У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про її народження ( а.с.5).

В судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи, які викладені в позовній заяві і які не спростовано відповідачем та встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Сторони не вживають заходів для примирення, тривалий час не підтримують жодних стосунків як подружня пара, а за таких обставин цей шлюб існує формально.

Враховуючи наведене, суд вважає, що шлюб слід розірвати.

Що стосується визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторін по справі, суд констатує наступне:

За ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифікованоЗаконом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. А ч.ч. 2, 3 ст. 150 СК України прямо передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З огляду на вищенаведене, керуючись принципом рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини, при цьому враховуючи інтереси дитини, а також те, що позивач просив залишити неповнолітню дочку проживати з ним, а відповідач не заперечувала та про інше не заявляла, суд приходить до переконання про те, що найбільш доцільним буде визначити місце проживання неповнолітньої дитини сторін із батьком ОСОБА_1 .

При цьому суд зазначає, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків брати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини.

Разом з тим, беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що вимога позивача ОСОБА_1 стосовно виховання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до задоволення не підлягає, оскільки питання виховання дитини чітко регламентується ст. 157 СК України.

На підставі ст.ст. 24, 104, 112, 141, 157, 160 СК України, Конвенції про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства» та керуючись ст.258, ч.6 ст.259, ст.263, ст.265, ч.1 ст.268, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який зареєстрований 05 вересня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1301 розірвати.

Малолітню дитину дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити проживати з позивачем ОСОБА_1 .

В решта вимог позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньодо Івано-Франківського апеляційного суду.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суддя Грещук Р.П.