Справа № 755/9504/21 Головуючий в суді І інстанції Хромова О.О.
Провадження № 22-ц/824/5573/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у місті Києві про відшкодування матеріальних та моральних збитків,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, який обґрунтовували тим, що 16 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» укладено договір купівлі-продажу заставної № 39/2013-БВ щодо придбання квартири в житловому комплексі «Паркові озера» за адресою: АДРЕСА_1 . При укладенні даного договору ТОВ «Компанія з управління активами «КрісталЕссет Менеджмент» порушено Закон України «Про цінні папери та фондовий ринок», Закон України «Про іпотеку», Закон України «Про інвестиційну діяльність», лист Міністерства юстиції України від 27 жовтня 2010 року № 820-0-2-10-31, у зв`язку з чим у незаконний спосіб здійснено оформлення договору купівлі-продажу квартири через заставу, при цьому відбулася зміна її вартості.

23 січня 2015 року щодо ТОВ «Компанія з управління активами «КрісталЕссет Менеджмент» відкрито кримінальне провадження № 0001096 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15 та частиною першою статті 190 КК України.

09 лютого 2015 року слідчим Бай Р.Я. винесено постанову про закриття даного кримінального провадження. Не погоджуючись з постановою слідчого позивач ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва зі скаргою на дії слідчого Бай Р.Я.

20 березня 2015 року постанову про закриття кримінального провадження № 0001096 скасовано ухвалою слідчого судді.

В подальшому, 25 травня 2015 року слідчим Слідчого відділу Дніпровського районного управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві Бай Р.Я. винесено постанову про закриття кримінального провадження, яка також скасована ухвалою слідчого судді 07 липня 2015 року.

26 листопада 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано потерпілими у даному кримінальному провадженні.

24 грудня 2015 року у зв`язку з ліквідацією Дніпровського районного управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві матеріали кримінального провадження № 0001096 передані для проведення досудового розслідування до Дніпровського Управління Поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві та 30 червня 2018 року слідчим слідчого відділу Дніпровського Управління Поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження, яка також була скасована постановою Київської міської прокуратури № 4 27 вересня 208 року.

21 березня 2020 року слідчим слідчого відділу Дніпровського Управління Поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Григорчук Д.І. винесено постанову про закриття кримінального провадження, яка 21 квітня 2021 року також скасована постановою слідчого судді.

Позивачі вважали, що відповідальні у даній справі посадові особи не виконують передбачені нормами чинного кримінально-процесуального кодексу слідчі дії у даній справі, не контролюють та свідомо затягують досудове розслідування. Такі неправомірні дії органів досудового розслідування призвели позивачів до систематичного стресового стану, моральних та душевних страждань, що значною мірою позначилося на стані їхнього здоров`я та призвело до значних витрат на лікування.

На підставі викладеного, просили, з урахуванням уточнень, стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 2 016 000,00 грн. моральної шкоди та 64 601,95 грн. матеріальних збитків; на користь ОСОБА_2 1 008 000,00 грн. моральної шкоди та 6 844,53 грн. матеріальних збитків.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Обґрунтовували доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки судом не враховано, що впродовж 2015-2021 років відповідачі не вчиняли жодних процесуальних слідчих дій, передбачених КПК України, приймали незаконні постанови про закриття кримінального провадження, що вплинуло на погіршення стану здоров`я позивачів, спричинило моральну та матеріальну шкоду.

В поясненнях до апеляційної скарги вказували, що відсутність відповідачів на засіданнях суду першої інстанції та відсутність їх заперечень на відповідь на відзив вказуються на згоду відповідачів з доводами позивачів та справедливість позовних вимог.

Вказували також, що судом першої інстанції не проаналізовано та не надано оцінки жодному звинуваченню в порушенні відповідачами законів України, не витребувано матеріалів кримінального провадження аби проаналізувати роботу кожного слідчого.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенніпозову, суд першої інстанції виходив з того, що оскарження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 бездіяльності слідчих під час досудового розслідування в межах кримінального провадження є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та визнання незаконною бездіяльності органів досудового слідства в судовому порядку, та не є безумовною підставою для відшкодування моральної та майнової шкоди.

Суд першої інстанції, дійшов висновку про недоведеність наявності усіх складових деліктної відповідальності для покладення на державу обов`язку по відшкодуванню шкоди, на завдання якої посилаються позивачі, недоведеність факту завдання такої шкоди у визначеному позивачами розмірі та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та процесуальною діяльністю уповноважених осіб слідчого відділу Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, до Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві надійшла заява від гр. ОСОБА_2 , про те, що 16 липня 2013 року директор ТОВ «Інтеграл Буд» ОСОБА_3 , перебуваючи по АДРЕСА_2 , намагався шахрайським шляхом заволодіти грошовими коштами гр. ОСОБА_2 , посилаючись на те, що 16 липня 2013 року між ТОВ «Компанія з управління активами «КрісталЕссет Менеджмент»» і ОСОБА_2 заключений договір купівлі-продажу заставної № 39/2013-БВ для придбання квартири в житловому комплексі «Паркові озера».

Крім того, встановлено, що ОСОБА_2 згідно аналогічної події було подану заяву до Дніпровського РУ ГУМВС України, яка 23 січня 2015 року була внесена в ЄРДР.

09 лютого 2015 року слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Бай Р.Я. кримінальне провадження внесене до ЄРДР № 0001096 від 23 січня 2015 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.32 т.1).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2015 року постанову про закриття кримінального провадження № № 0001096 скасовано (а.с.33 т.1 зворот).

25 травня 2015 року слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Бай Р.Я. кримінальне провадження внесене до ЄРДР № 0001096 від 21 січня 2015 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.40 т.1).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 серпня 2015 року постанову слідчого СВ Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві Бай Р.Я. від 25 травня 2015 року про закриття кримінального провадження за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру судових розслідувань за № 0001096 від 23 січня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 15, частиною першою статті 190 КК України - скасовано (а.с.41 т.1).

26 листопада 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 повідомлено, що оскільки кримінальним правопорушенням їм завдано майнову шкоду, відповідно до статті 55 КПК України, вони являються потерпілими у кримінальному провадженні № 0001096 (а.с.45 т.1).

27 червня 2017 року Київською місцевою прокуратурою № 4 повідомлено ОСОБА_1 , що за результатами проведеного досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні слідчим 29 жовтня 2016 року прийнято рішення про його закриття на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України. За результатами вивчення матеріалів кримінального провадження встановлено, що рішення слідчого про закриття даного провадження прийнято передчасно, без врахування всіх обставин у даному провадженні. У зв`язку з цим, вищевказана постанова слідчого про закриття провадження скасована та в порядку статті 36 КПК України слідчому надано відповідні письмові вказівки для активізації досудового розслідування (а.с.50 т.1).

30 червня 2018 року слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Вовк В.В. кримінальне провадження внесене до ЄРДР № 0001096 від 23 січня 2015 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.56 т.1).

Постановою Київської місцевої прокуратури № 4 від 27 вересня 2018 року постанову слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Вовка В.В. від 27 червня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0001096 скасовано (а.с.58 т.1).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність начальника другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань; зобов`язано уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувані відомості за заявою ОСОБА_1 від 15 лютого 2019 року вх № 3-1000 про вчинення кримінального правопорушення, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.63 т.1).

21 березня 2020 року слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Григорчук Д.І. кримінальне провадження внесене до ЄРДР № 0001096 від 21 січня 2015 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, частиною першою статті 190 КК України (а.с.65-66 т.1).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року постанову слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Григорчук Д.І. про закриття кримінального провадження № 0001096 скасовано (а.с.67-69 т.1).

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями частин другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону передбачено, що у випадках незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, незаконного накладення арешту на майно громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зазначила, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки

вирішуючи спір за пред`явленими вимогами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано виходив із того, що вказані позивачами обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України в досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Встановлені фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів, які були досліджені в судовому засіданні, свідчать про те, що такі процесуальні рішення, на які посилаються позивачі, та розцінені як бездіяльність та неправильне визначення слідчим обсягу і характеру дій при перевірці заяв (повідомлень) про кримінальне правопорушення, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто, є механізмом реалізації прав особи на контроль порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб при здійсненні функцій органу досудового розслідування.

При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідачів вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 20 березня 2015 року (том 1, а.с. 33 зворот); ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 07 серпня 2015 року (том 1, а.с. 41); постанова Київської місцевої прокуратури від 27 червня 2017 року (том 1, а.с.50) постанова Київської місцевої прокуратури від 27 вересня 2018 року (том 1 а.с. 58), ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року (том 1, а.с. 63); ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року (том 1, а.с. 67) про задоволення скарг позивачів в рамках кримінального провадження свідчать про реалізацію ними передбаченого КПК України права оскарження процесуальних рішень чи бездіяльності уповноважених осіб за здійснення функцій органу досудового розслідування.

Не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи доводи позивача про невиконання цих ухвал уповноваженими особами органів досудового розслідування.

Відмовляючи позивачам у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

При цьому, сам факт винесення ухвал слідчими суддями, якими за результатами розгляду скарг позивача, зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, скасування процесуальних рішень органу досудового розслідування не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду.

З огляду на зазначене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2019 року у справі № 285/3475/18-ц (провадження № 48184св18), у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 522/3429/17 (провадження № 28015св18), у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/18 (провадження № 18842св19).

Також, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що позивачами не доведений розмір заподіяної їм майнової шкоди, оскільки у позовних вимогах цей розмір зазначений як вартість приданих ліків та лабораторні дослідження, що не належать до витрат, пов`язаних з відновленням порушеного права.

Доводи апеляційної скарги не є підставами для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачами норм матеріального та процесуального права.

Ненадання судом першої інстанції оцінки доводам позивачів в частині звинувачень в порушенні відповідачами законів України, не витребування матеріалів кримінального провадження з метою аналізу роботу кожного слідчого та визнання ознак кримінальних правопорушень службових осіб відповідачів, не впливає на правильність висновку суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи апелянтів щодо відсутності відповідачів на засіданнях суду першої інстанції та відсутності їх заперечень на відповідь на відзив, що вказує на згоду відповідачів з доводами позивачів та справедливість позовних вимог, оцінюються колегію суддів критично, позаяк ґрунтуються на власному тлумаченні апелянтами норм законодавства, оскільки відповідно до вимог ст.43 ЦПК України, відповідачі мають право, а не обов`язок подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб та брати участь у судових засіданнях.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2022року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: