П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 вересня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ФАЗИКОШ Г.В.

за участю секретаря ІГНАТКО О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 569/16691/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 травня 2021 року, повний текст якого складено 18 травня 2021 року, головуюча суддя Гутій О.В., -

встановив:

ТОВ «Вердикт Капітал» 08.10.2020 подало до Рівненського міського суду Рівненської області зазначений позов до ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 27.10.2020 справу на підставі ст. 31 ч. 1 п. 1, ст. 187 ч. 9 ЦПК України передано на розгляд Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

Позов мотивувався таким.

10.11.2014 між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 490926700, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 14521,99 грн із кінцевим строком повернення до 11.11.2018, зі сплатою відсотків у розмірі 39,9% річних.

21.06.2016 ПАТ «Альфа Банк» за договором факторингу № 1 відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за цим кредитним договором, а 26.12.2018 року ТОВ «Кредитні ініціативи» за договором факторингу № 2019/1КІ/ВЕСТА відступило право вимоги за договором ТОВ «ФК «Веста».

16.01.2019 року ТОВ «ФК Веста» за договором відступлення права вимоги № 16-01/19/1 відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги заборгованості за кредитним договором від 10.11.2014 № 490926700.

Таким чином ТОВ «Вердикт Капітал» наділене правом грошової вимоги до відповідача.

Станом на 10.09.2020 загальна сума заборгованості відповідача перед ТОВ «Вердикт Капітал» становить 47113,96 грн, із яких заборгованість: за сумою кредиту - 11494,50 грн; за відсотками на дату відступлення права вимоги - 18324,50 грн, за нарахованими відсотками згідно кредитного договору з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості - 7694,96 грн, пеня - 9600,00 грн.

Оскільки відповідач станом на день подання позову кредитні кошти не повернув, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення: 3% річних, що становлять 1035,74 грн, інфляційних втрат, що становлять 2289,70 грн, а також - пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що становить 2504,68 грн.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо належного виконання зобов`язань, недопустимості односторонньої їх зміни чи відмови від них та відповідальності за порушення грошових зобов`язань, ґрунтуючись на праві вимагати стягнення боргу позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором від 10.11.2014 № 490926700 у сумі 52944,08 грн та покласти на нього витрати зі сплати судового збору в сумі 2102,00 грн і з оплати професійної правничої допомоги в сумі 20000,00 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 18.05.2021 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності по суті, з того, що позивач не надав доказів наявності в нього права вимоги пред`явленого до стягнення боргу, доказів щодо підстав для визначення суми боргу з урахуванням строку дії та умов кредитного договору, належного розрахунку боргу, не довів наявності в нього права нараховувати проценти після закінчення строку дії кредитного договору та відповідної неустойки. Суд констатував також, що позивачем пропущена позовна давність за вимогами про стягнення боргу в межах періодичних платежів, передбачених умовами договору, яку просив застосувати відповідач, однак, оскільки позивач пред`явив необґрунтований і недоведений позов, у ньому належить відмовити саме з цих підстав.

Позивач ТОВ «Вердикт Капітал» оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, посилається на таке.

Первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за дійсність грошової вимоги до позичальника і повинен був передати новому кредитору документи, що підтверджують борг. Однак, АТ «Альфа-Банк» не передало наступним кредиторам розрахунку суми боргу станом на дату відступлення права вимоги та інші докази, в тому числі, банківські виписки щодо підтвердження факту видачі кредиту та реальності відступленої суми боргу.

Тому пред`являючи позов Товариство ґрунтувалося на наявних у нього доказах щодо боргу.

Сторона може клопотати перед судом про витребування доказів, а суд може такі докази витребувати і залежно від того, чи були надані докази та яка із сторін ухиляється від їх надання може визнати обставину, для підтвердження якої витребовуються докази, може відмовити в цьому, а також може розглянути справу на підставі наявних доказів.

Тому ненадання невитребуваних судом відомостей, про існування яких могло бути відомо позивачу, та для витребування яких достатньо волевиявлення будь-якої сторони процесу, не може слугувати обґрунтованою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Отже, існує необхідність витребувати в АТ «Альфа-Банк» первинні бухгалтерські документи (банківську виписку) стосовно видачі кредиту та його часткового погашення.

Вимоги про стягнення 3% річних та втрат від інфляції ґрунтуються на положеннях ст. 625 та на інших нормах ЦК України щодо відповідальності боржника за порушення грошових зобов`язань. Нарахування на підставі ст. 625 ЦК України мають компенсаційний, а не штрафний характер, тому не є неустойкою в розумінні ст. 549 ЦК України.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим порушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, що відповідає правовій позиції, висловленій ВС у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц і в постанові ВС від 26.04.2017 у справі № 918/329/16.

Сторона просить скасувати рішення суду та задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, які заявили відповідні клопотання, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог, з наведених ним підстав, на підставі доказів, поданих учасниками справи; апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього; апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України).

За приписами ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч. 3 п.п. 2, 4, 5, 11, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних і процесуальних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

сторони на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача та обов`язок такого конкретного відповідача відповідати за пред`явленим до нього позовом;

обов`язок доказування позову лежить на позивачеві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються, ані щодо відповідача, до якого вони пред`явлені.

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов`язань, відповідальності за їх невиконання, заміни кредитора в зобов`язанні в редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України).

Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст.ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 549, 550, 610, 614, 622-624, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки повинні належно виконуватися; позичальник зобов`язаний повернути кредитору все заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов`язання боржником, сплати неустойки.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

Встановлено, що 10.11.2014 ПАТ «Альфа-Банк» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № 490926700, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 14521,99 грн із кінцевим строком повернення до 11.11.2018, зі сплатою відсотків у розмірі 39,9% річних (а.с. 10-13).

Пред`являючи до ОСОБА_1 позов та обґрунтовуючи своє право на нього ТОВ «Вердикт Капітал» посилалося на те, що набуло право вимоги боргу на підставі правочину про відступлення права вимоги за кредитним договором № 490926700, що первісно був укладений 10.11.2014 між ПАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 . На підтвердження свого права позивач надав суду такі документи і матеріали.

Аркуш із назвою «Витяг Договору Факторингу № 1 Від 21 червня 2016 р.», на якому викладені:

преамбула цього договору із зазначенням ПАТ «Альфа-Банк» як Клієнта і ТОВ «Кредитні ініціативи» як Фактора;

пункт 1.1. договору про те, що Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до Договору;

реквізити і підписи сторін договору (а.с. 31).

Тексту зазначеного договору в справі немає, як немає й додатків до нього, жодної іншої інформації про зміст договору, будь-яких даних про перелік договорів, за якими відступалися права вимоги, в тому числі, будь-яких даних про відступлення права вимоги за укладеним 10.11.2014 між ПАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 кредитним договором № 490926700.

Договір факторингу від 26.12.2018 № 2019-1КІ/ВЕСТА з додатковими угодами від 27.12.2018 і від 14.01.2019 до нього та актом приймання-передачі реєстру боржників від 14.01.2019, укладений ТОВ «Кредитні ініціативи» (Клієнтом) із ТОВ «Фінансова компанія «Веста»» (Фактором), за яким Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступає Фактору, а Фактор набуває належне Клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до Договору (п. 2.1.) (а.с. 32-46).

У справі немає додатків до цього договору, даних про перелік договорів, за якими відступалися права вимоги, в тому числі, будь-яких даних про відступлення права вимоги за укладеним 10.11.2014 між ПАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 кредитним договором № 490926700.

Договір відступлення прав вимоги від 16.01.2019 № 16-01/19/1 з додатковою угодою від 17.01.2019 до нього та витягом із Додатку № 1-2, укладений ТОВ «Фінансова компанія «Веста»» (Первісним кредитором) із ТОВ «Вердикт Капітал» (Новим кредитором), за яким Первісний кредитор відступив Новому кредитору своє право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1-1 до Договору (п. 2.1.) (а.с. 47-58).

У витягу з Додатку № 1-2 зазначений позичальник ОСОБА_1 , кредитний договір від 10.11.2014 № 490926700, залишок за тілом кредиту 11494,50 грн, залишок за відсотками 18324,69 грн, залишок за пенями і штрафами 9600,00 грн (а.с. 58).

Таким чином, позивач не надав суду доказів відступлення з додержанням ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 202, ст. 512 ч. 1 п. 1, ст. 514, ст. 517 ч. 1 та інших норм ЦК України права вимоги за кредитним договором від 10.11.2014 № 490926700 від ПАТ «Альфа-Банк» на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», потім від ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ТОВ ФК «Веста», а відтак не надав доказів набуття ТОВ ФК «Веста» відповідного права вимоги та наявності підстав для набуття цього права ТОВ «Вердикт Капітал» у порядку передання прав однією особою іншій за правочинами. Крім того, і в договорі відступлення прав вимоги від 16.01.2019 № 16-01/19/1 сторонами обумовлено, що договори, права вимоги за якими відступаються, зафіксовані в додатку № 1-1, тоді як такий додаток у справі відсутній, а кредитний договір від 10.11.2014 № 490926700 вказано в додатку № 1-2, який призначений для реєстру боржників (п. 2.4. договору).

Тим часом, виходячи з понять зобов`язання, передачі прав за зобов`язанням на підставі правочину (відступлення права вимоги, факторинг) та доказів наявності таких прав, беручи до уваги також відповідальність кожного первісного кредитора перед відповідним наступним кредитором у зобов`язанні за дійсність грошової вимоги (ст.ст. 509, 512, 514, 517, 519, 1077, 1081 ЦК України), наявність в останнього за ліком кредитора права вимоги боргу за договором, права за яким відступалися неодноразово, підтверджується документально всіма попередніми правочинами та іншими документами, які відображають попередні переходи таких прав у їх безперервності.

Відсутність належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, які б підтверджували такий перехід права вимоги боргу від одного кредитора до іншого (інших), є самостійною і достатньою підставою для відмови в позові за недоведеністю права на відповідний позов, як це має місце в справі, що розглядається. Заперечуючи проти позову відповідач у відзиві обґрунтовано вказував на відсутність доказів набуття позивачем права вимоги боргу, пред`явленого до стягнення (а.с. 102-109).

Стосовно власне заборгованості, пред`явленої до стягнення, апеляційний суд зауважує таке.

Кредитний договір від 10.11.2014 № 490926700 передбачає, що всі відносини між позичальником та банком, що виникають на підставі цього договору, врегульовуються Розділом 2 «Загальні умови рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа-Банк»», затверджені … 10.06.2012, … які є невід`ємною частиною цього договору та визначають інші істотні умови …, зокрема, але не виключно, порядок і умови нарахування процентів за користування кредитом, умови здійснення платежів, умови настання відповідальності за неналежне виконання зобов`язань з повернення кредиту та/або оплати процентів … та/або комісійної винагороди та/або інших платежів, … а також будь-які інші умови (п. 3 Розділу 1 договору).

Розділ 2 кредитного договору від 10.11.2014 № 490926700 у справі відсутній, тож доказів щодо реальних умов договору та кредитування (за винятком указаних вище) та щодо відповідальності за порушення умов договору позичальником, а відтак і доказів щодо бази для здійснення відповідних нарахувань у справі немає.

Позивач визначив заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 10.09.2020 у сумі 47113,96 грн, де заборгованість:

за сумою кредиту - 11494,50 грн;

за відсотками на дату відступлення права вимоги - 18324,50 грн;

за нарахованими відсотками згідно кредитного договору з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості - 7694,96 грн;

пеня - 9600,00 грн;

3% річних, нараховані на суму кредиту (11494,50 грн) за період з 10.09.2017 по 10.09.2020 (1097 днів) - 1035,74 грн;

інфляційних втрати, нараховані на суму кредиту (11494,50 грн) за період з вересня 2017 року по липень 2020 року - 2289,70 грн;

пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахована на суму кредиту (11494,50 грн) за період з 10.09.2017 по 10.09.2020 - 2504,68 грн (а.с. 17-22).

Кредитний договір був укладений на суму 14521,99 грн, відповідач ОСОБА_1 категорично заперечував у відзиві на позов будь-яку сплату за кредитом і достовірність визначення заборгованості за сумою кредиту. Будь-яких доказів, які б підтверджували сплату відповідачем коштів за кредитним договором і формування боргу за сумою кредиту в розмірі 11494,50 грн у справі немає, тому це заперечення відповідача нічим позивачем не спростоване.

Розмір кредиту та динаміка його зміни є базовими параметрами для всіх інших похідних нарахувань (відсотки, комісії, неустойки тощо). Недоведеність цих базових параметрів виключає можливість стверджувати про обґрунтованість і достовірність указаних похідних нарахувань.

Щодо пред`явленої до стягнення суми відсотків (18324,50 грн) взагалі відсутній будь-який розрахунок, який би підтверджував відповідність цієї суми динаміці платежів за договором, а також вказував би на період нарахування відсотків, оскільки за кредитним договором такі могли бути нараховані лише до 11.11.2018, тоді як відступлення права вимоги із зазначенням цих відсотків мало місце 16.01.2019. Тому ані щодо порядку, ані щодо періоду нарахування відсотків доказів немає.

Те саме стосується і суми пені у 9600,00 грн, окрім цього, через відсутність відповідних умов кредитного договору відсутні підстави і порядок нарахування пені.

Відсотки в сумі 7694,96 грн були нараховані позивачем за передбаченою кредитним договором ставкою 39,9% річних за період з 16.01.2019 по 10.09.2020, тобто, після закінчення строку кредитування, що не ґрунтується ані на договорі, ані на законі, позаяк позивач не вправі нараховувати такі відсотки після закінчення строку кредитування і доказів протилежного не надав.

Щодо трьох елементів пред`явленої до стягнення заборгованості (сума кредиту 11494,50 грн, відсотки 18324,50 грн і пеня 9600,00 грн) слід мати на увазі, що безвідносно до вказаних вад власне у визначенні цих сум відсутні докази набуття позивачем права вимоги як такого щодо стягнення цих сум.

3% річних та інфляційні нарахування пред`явлені до стягнення необґрунтовано через відсутність у позивача доказів набуття права вимоги боргу за кредитом у розмірі 11494,50 грн, а також враховуючи і непідтвердженість цієї суми як бази для цих похідних нарахувань. Розрахована із суми кредиту позивачем у розмірі подвійної облікової ставки НБУ пеня в розмірі 2504,68 грн пред`явлена до стягнення без будь-яких правових підстав, оскільки належна база для її нарахування відсутня, доказів установлення такої неустойки кредитним договором немає, а Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», стаття 3 якого передбачає можливість нарахування такої пені, не поширюється на спірні правовідносини.

Предметом доказування в справі (ст. 77 ч. 2 ЦПК країни) є як наявність у позивача права вимоги з відповідача боргу та відповідного цьому права на позов, так і підстави та розмір відповідних нарахувань, суми за якими пред`явлені до стягнення. Предметом доказування є й всі інші підстави позову та обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Окрім наведених вище, ЦПК України встановлює загальні правила, відповідно до яких:

збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 13 ч. 2);

учасники справи мають право подавати докази, заяви та клопотання суду (ст. 43 ч. 1 п.п. 2, 3);

учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення (ст. 43 ч. 2 п.п. 2, 4, 5);

докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 81 ч. 5);

сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду;

позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви;

якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу;

у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів;

докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ст. 83 ч.ч. 1, 2, 4, 5, 8);

учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом; таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах 2 та 3 статті 83 цього Кодексу; якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї (ст. 84 ч. 1).

Розгляд цивільної справи по суті належить до компетенції суду першої інстанції та є його обов`язком, під час апеляційного розгляду справи позивач не вправі змінювати підстави позову, змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не вправі виходити за межі підстав і вимог позову (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 13 ч. 1, ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст.ст. 43, 49, 184, 352, ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 368 ч. 1 ЦПК України). Функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, відповідно до закону, а не фактичне продовження розгляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції, вирішення позову замість суду першої інстанції і т.ін.

Відтак позивач ТОВ «Вердикт Капітал» вільно реалізуючи свої цивільні та процесуальні права, які випливають із вказаних вище положень закону та з норм, зокрема, ст. 175 ч. 3 п.п. 5, 8, ст. 177 ч. 5 ЦПК України, визначив у тих межах, які вважав необхідними, підстави позову та предмет доказування і саме з цих підстав просив задовольнити позов. Позивач виходив із достатності наданих ним доказів для задоволення позову і просив розглядати справу за відсутності його представника, на підставі наявних доказів і матеріалів (а.с. 8), а в разі необхідності надання додаткових доказів і металів просив суд направити на його адресу належно оформлений запит (а.с. 123).

Належна реалізація відповідачем права на захист від позову можлива на призначеній для розгляду справи по суті стадії процесу - під час розгляду справи судом першої інстанції. Відповідач згідно із процесуальним законом реалізував своє право на захист від позову виходячи з тих підстав, із яких позов був пред`явлений, на цій стадії цивільного процесу.

Міркування позивача в апеляції про те, що ненадання невитребуваних судом відомостей, про існування яких могло бути відомо позивачу, та для витребування яких достатньо волевиявлення будь-якої сторони процесу, не може слугувати обґрунтованою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, по-перше, алогічні, по-друге, суперечать встановленим законом правилам цивільного процесу і не можуть бути враховані. Апелянт у своїй скарзі визнав, що АТ «Альфа-Банк» не передало наступним кредиторам розрахунок суми боргу станом на дату відступлення права вимоги та інші докази, в тому числі, банківські виписки щодо підтвердження факту видачі кредиту та реальності відступленої суми боргу, тобто, вже на момент укладення договору щодо переходу права вимоги був обізнаний про фактичну відсутність належних доказів стосовно заборгованості та її параметрів.

Твердження на стадії апеляційного провадження про те, що існує необхідність витребувати в АТ «Альфа-Банк» первинні бухгалтерські документи (банківську виписку) стосовно видачі кредиту та його часткового погашення по-перше, не є клопотанням про витребування доказів, як не була таким клопотанням і заява в суді першої інстанції, по-друге, апелянт не навів жодних причин неможливості з`ясування цих обставин у суді першої інстанції, подання відповідного клопотання і т.н. Понад те, така позиція на стадії апеляційного розгляду справи фактично суперечить процесуальній позиції позивача в суді першої інстанції.

Встановлення вини ОСОБА_1 у порушенні зобов`язання з інших, аніж були наведені в позовній заяві, підстав, виходить за межі підстав пред`явленого позову, є новим предметом доказування, на підставі нових доказів. Щодо такого нового предмета доказування відсутнє обґрунтування, яке було б подане в передбачений законом спосіб. У разі дій у такий спосіб судом були б порушені права відповідача на захист від позову.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав жодних передбачених законом підстав для задоволення позову, тому з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права відмовив у ньому по суті за його необґрунтованістю та недоведеністю, чого доводи апеляції не спростовують. Суд не мав підстав для застосування позовної давності (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 2 п. 1, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України), про що відповідач зробив заяву (а.с. 113-114), оскільки в позові належало відмовити з інших підстав.

Виходячи з наведеного, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 20 жовтня 2022 року.

Судді