Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання - Бокотей А.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Ужгород в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, служба у справах дітей Ужгородської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 (далі відповідач-1), ОСОБА_3 (далі відповідач-2), ОСОБА_4 (далі відповідач-3), ОСОБА_5 (далі відповідач-4), ОСОБА_6 (далі відповідач-5), ОСОБА_7 (далі відповідач-6), у якій позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою, що розміщена у АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_3 . Вказує на те, що в минулому перебував з відповідачем-1 у шлюбі. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є дітьми ОСОБА_2 та були зареєстровані у квартирі позивача, коли вони проживали разом.

Звертає увагу на те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду у справі №308/5390/19 від 15 липня 2019 року шлюб між відповідачем-1 та позивачем розірвано.

Після розлучення відповідачі у квартирі позивача не проживають вже більше 2-х років. Зазначає про те, що відповідно до неофіційної інформації, якою володіє позивач, відповідач-1 та її діти проживають у місті Ужгороді. Позивач не підтримує ніяких взаємовідносин з відповідачами та не має з ними зв`язку. Особисті речі відповідачів у квартирі позивача відсутні. Жодної участі в утриманні квартири позивача відповідачі не приймають

Вважає, що реєстрація відповідачів у його квартирі не дозволяє йому вільно володіти та розпоряджатись належним майном, негативно відображається на рахунках за комунальні послуги.

Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися, що згідно з частиною 2 статті 191 ЦПК України не перешкоджає розгляду та вирішенню справи по суті за наявними матеріалами.

Від представника третьої особи надійшла заява, у якій він просить суд ухвалити рішення із максимальним урахуванням інтересів дітей.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити повністю.

У судове засіданні решта учасників справи не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подали.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 24.11.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та витребував додаткові докази.

Ухвалою від 16.05.2022 суддя здійснив заміну третьої особи, залучивши службу у справах дітей Ужгородської міської ради замість Ужгородського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Ухвалою від 12.07.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

22.08.2007 позивач як обдаровуваний уклав з гр. ОСОБА_8 договір дарування №468, за яким позивач прийняв у дар 11/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

У відповідності до вказаного договору житловий будинок АДРЕСА_1 складається з:

-житлового будинку під літ. ОСОБА_9 житловою площею 157,1 кв.м. загальною площею 264 6 кв.м.;

-сараю під літ. «Г»;

-сараю під літ. «Д»;

-котельні лід літ. «К»;

-огорожі з позн. «1»;

-споруди з позн. «І».

Згідно з витягом №4494887 від 23.08.2007 з Державного реєстру правочинів приватним нотаріусом Анучин Г.В. проведено реєстрацію вказаного договору дарування.

У подальшому позивачем проведено реєстрацію права власності, що підтверджується копією витягу №16221176 від 09.10.2007, сформованого КП «Бюро технічної інвентаризації м.Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області.

Зі змісту довідки про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 08.09.2021 №5556/18-21 вбачається, що відповідно до записів будинкової книги за адресою АДРЕСА_1 станом на 08.09.2021 зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Як встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.07.2019 по справі №308/5390/19, позивач перебував з відповідачем-1 у шлюбі. Між тим, вказаним судовим рішенням їх шлюб розірвано.

Крім того, у подальшому рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.05.2021 по справі №308/7000/21 ухвалено виключити відомості про особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як батька з актового запису №301 від 15 березня 2018 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з актом про не проживання осіб за місцем реєстрації б/н від 15.10.2021 засвідчено факт того, що відповідачі у справі, що розглядається, починаючи з 20.06.2019 фактично не проживають за адресою АДРЕСА_1 .

Виходячи з наявності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловими приміщеннями, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

ІV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16 (провадження №61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 279/4963/17 (провадження №61-4262св20).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на приписи частини 1 статті 405 ЦК України, за змістом яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тобто нормативно визначеною обставиною, з якою законодавець пов`язує наявність у членів сім`ї власника права користування житловим приміщенням, є факт спільного проживання відповідних осіб.

При цьому у постанові Верховного Суду від 13.05.2021 по справі №279/5273/20 суд касаційної інстанції зазначив про те, що, розглядаючи питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Слід зауважити, що правомірність виникнення у відповідачів права користування житлом, власником якого є позивач, останнім не оспорюється.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі №447/455/17 сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009.).

Як встановив суд, відповідачі у справі, що розглядається, починаючи з 20.06.2019 фактично не проживають за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про не проживання осіб за місцем реєстрації б/н від 15.10.2021. Між тим, складений акт підтверджує лише факт не проживання відповідних осіб у спірному приміщенні, проте не встановлює і не відображає причин такої відсутності, тобто повною мірою не відображає обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме причини непроживання.

Окрім цього, позивач належним чином не аргументував ні мету, яку він переслідує, подавши позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, ні співрозмірність відповідній меті.

Так, на переконання суду, наведені у позовній заяві аргументи не є конкретизованими та мають обтічний характер. Посилання позивача на те, що реєстрація відповідачів негативно відображається на рахунках за комунальні послуги, суд оцінює критично, позаяк позивач жодним чином не роз`яснив у чому саме полягають негативні наслідки перебування відповідачів на обліку у відповідному житлі.

З аналогічних мотивів суд відхиляє доводи позивача про порушення відповідачами права розпорядження належним позивачу майном.

V. Судові витрати

Суд вирішує питання про розподіл судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

VI. Висновки за результатами розгляду

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене у сукупності суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко