Номер провадження: 22-ц/813/4798/22
Справа № 520/2711/17
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2021 року, постановленого під головуванням судді Огренич І.В., повний текст судового рішення складений 07 жовтня 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо, -

в с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкоди брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановити час та дні для його зустрічей з донькою, в тому числі коли він буде забирати дитину до себе додому, для спілкування в домашніх умовах, без присутності матері ОСОБА_2 та інших осіб:

кожну неділю з 11.00 год. до 19.00 год.;

кожний вівторок та п`ятницю з 16.00 год. до 19.00 год.;

02 травня кожного року - день народження дитини ОСОБА_4 , - з 12.00 год. до 15.00 год.;

31 травня кожного року - день народження батька ОСОБА_3 , - з 15.00 год. до 19.00 год.;

22 грудня кожного року - день народження бабусі ОСОБА_5 , - з 15.00 год. до 19.00 год.;

01 січня кожного року Новий Рік з 12.00 год. до 15.00 год.;

07 січня кожного року Різдво Христове з 12.00 год. до 15.00 год.;

Великдень (Пасха) кожного року - з 12.00 год. до 15.00 год.;

День Святого Миколая кожного року - з 16.00 год. до 19.00 год.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 12.10.2012 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, 01.03.2016 року за рішенням Київського райсуду м. Одеси шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка постійно проживає з матір`ю. Позивач зазначив, що після розлучення відповідачка усілякими способами перешкоджає йому спілкуватись з донькою, повністю ізолювала її від батька, змінивши місце проживання дитини, дитячий садок, який вона відвідувала, заблокувала дзвінки позивача в мобільному телефоні. На думку позивача, створення відповідачкою штучних перешкод у спілкуванні з донькою є недопустимим та порушує його права, як батька та суперечить інтересам дитини, а тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 перешкод в участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_4 , з урахуванням бажання дитини, стану здоров`я, потреб та інтересів дитини, шляхом встановлення шляхом його систематичних побачень:

кожного вівторка з 18:00 години до 20:00 години;

кожної п`ятниці з 18:00 години до 20:00 години;

кожної неділі з 13:00 години до 19:00 години;

святкові дні, а саме: 1 січня та 7 січня з 16:00 години до 19:00 години, Великдень з 11:00 години до 14:00 години, 1 травня з 10:00 години до 13:00 години, день ОСОБА_6 з 16:00 години до 19:00 години, дні народження родичів (31 травня - день народження батька: з 16.00 год. до 19.00 год., 22 грудня - день народження бабусі з боку батька: з 16.00 год. до 19.00 год.).

Протягом перших трьох місяців побачення ОСОБА_3 із донькою ОСОБА_4 , повинні відбуватись в присутності матері ОСОБА_2 та психолога, надалі без присутності матері та психолога за умови згоди дитини та дотримання режиму дня, навчання та харчування дитини з обов`язковим поверненням її до місця проживання з матір`ю. Надано батькам право змінювати порядок та час спілкування з дитиною за їх взаємною згодою.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2021 року встановивши порядок та спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не буде суперечити інтересам, духовному та фізичному вихованню дитини, можливості її достатнього спілкуванні з матір`ю, сестрою та достатнього часу для відпочинку.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначає, що час для систематичних побачень ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_4 судом встановлено без урахування віку, стану здоров`я дитини, поведінки та зайнятості батьків, зайнятості дитини у навчальних та спортивних закладах, необхідності для дитини достатнього часу для відпочинку після навчання та спортивних тренувань.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у школі, відвідує дитячий освітній простір «Steam», а також тренування з плавання та фізичної підготовки. Крім того мати ОСОБА_4 відповідачка ОСОБА_2 є фізичною особою підприємцем. Згідно умов її трудового договору з ТОВ «Логіка ЛТД» її робочий час триває з 09:00 до 19:00 год.

Під час складання Органом опіки та піклування Київської районної адміністрації ОМР висновку, ОСОБА_2 звернулася до Бюро психологічних досліджень ОСОБА_7 . Складено консультативний висновок №04/21-к за результатами психологічного обстеження дитини. В ході дослідження встановлено, що ставлення Іларії до батька на цей час є індиферентним, з одного боку дитина проявляє зацікавленість, з іншого відчуває недовіру до батька, бачить його як непередбачуваним, емоційно загрозливого.

На думку апелянта, проведення зустрічей батька з дитиною без присутності матері може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки між позивачем та дитиною відсутній сталий емоційний зв`язок та дитина, враховуючи її вік та тривале проживання з матір`ю (8 років), повноцінно не сприймає позивача як батька, так як не бачила його та не спілкувалася з ним останні 6 років.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

ОСОБА_3 , представники органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Служби у справах дітей Одеської міської ради про призначене судове засідання на 12 жовтня 2022 року були сповіщені належним чином у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 178-181, 184-185 т.2).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Кліменко В.П., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 12.10.2012 року виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1511.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.03.2016 року шлюб між сторонами був розірваний (судова справа №520/7741/15).

В період шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 13.05.2013 року видане Відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №4083.

Після розірвання шлюбу, неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом із відповідачкою.

27.04.2017 року Органом опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради був наданий висновок №424/01-11, яким визначено спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 .

Після надання висновку Органом опіки та піклування Київської районної адміністрації ОМР, ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.07.2018 року та постановою Одеського апеляційного суду від 24.04.2019 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмолено в повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.10.2017 року, задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину у твердій грошовий сумі. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн., щомісячно, починаючи з 03.05.2017 року до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Грози І.В. та зобов`язано Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надати до суду висновок про призначення способу участі ОСОБА_3 , у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з урахуванням її навчання в Одеському навчально-виховному комплексі «Надія» «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний заклад №275» Одеської міської ради Одеської області.

Висновком Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.07.2021 року вих. №969/01-11, визначено доцільним на теперішній час визначити порядок та спосіб участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом його систематичних побачень:

кожного вівторка з 18:00 години до 20:00 години;

кожної п`ятниці з 18:00 години до 20:00 години;

кожної неділі з 13:00 години до 19:00 години;

святкові дні, а саме: 1 січня та 7 січня з 16:00 години до 19:00 години,

Великдень з 11:00 години до 14:00 години, 1 травня з 10:00 години до 13:00

години, день ОСОБА_6 з 16:00 години до 19:00 години, дні народження

родичів (31 травня - день народження батька: з 16.00 год. до 19.00 год.,

22 грудня - день народження бабусі з боку батька: з 16.00 год. до 19.00 год.).

Спілкування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з малолітньою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має відбуватись за умови забезпечення батьком необхідного духовного, фізичного і морального розвитку дитини, з урахуванням режиму дня малолітньої та особливостей відповідного віку дитини.

З поданих сторонами письмових доказів вбачається, що батьки не дійшли згоди щодо способів участі батька в спілкуванні з дитиною, яка проживає разом із матір`ю.

Про це свідчить звернення батька до органів опіки у 2017, 2020 році щодо встановлення графіку зустрічей із малолітньою ОСОБА_4 .

Такий графік органами опіки був встановлений, проте рішення органу опіки не виконується відповідачем та позивач не може повноцінно приймати участь у вихованні дитини.

Службою у справах дітей проводилось обстеження умов проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 та згідно акту Служби у справах дітей вбачається, що в зазначеній квартирі створені всі необхідні умови для відвідування дитиною житла.

Відповідно до висновку оцінки потреб особи, складеного працівниками Центру соціальних служб Одеської міської ради, ОСОБА_3 здатний виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за малолітньою дитиною, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також згідно матеріалів органу опіки та матеріалів наданих сторонами самостійно ОСОБА_3 на обліку у лікаря психолога або психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, працює.

Судом досліджений та врахований консультативний висновок психолога за результатами психологічного обстеження дитини, який наданий за зверненням матері ОСОБА_2 .

За результатами обстеження психологом зроблено висновок, що ставлення дитини до батька на цей час є індиферентним, з одного боку дитина проявляє зацікавленість, з іншого відчуває недовіру до батька, бачить його як непередбачуваного, емоційно загрозливого. Можливі зустрічі з батьком, на цей час, необхідно проводити за обов`язковою участю психолога, та за умови відповідного обов`язкового бажання дівчинки. Під час зустрічей з батьком, відповідно до бажання дитини, може бути присутньою матір або інша близька для дитини людина, для забезпечення емоційної безпеки зустріч.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За приписами ст. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386(ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 141 СК України на батьків покладені рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Право батька, матері та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом, закріплено положеннями ст. 153 СК України.

При цьому, у відповідності до положень ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Отже, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 158 СК України передбачено порядок вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Так, за її змістом орган опіки та піклування за заявою матері, батька дитини визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч. 1 ст. 159 СК України).

В такому випадку, як визначено приписами ч. 2 ст. 159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Відтак, правовий аналіз вказаних вище положень законодавства дає підстави для висновку, що участь суду при вирішенні питання щодо способу участі батька у вихованні дітей є необхідною у випадку наявності перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, яка створюється одним з батьків іншому, зокрема, у випадку ухилення від виконання рішення органу опіки та піклування.

Згідно з ч. 2 ст. 159 СК України, під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків вимагатиме від судів ретельної перевірки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 Сімейного кодексу України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому середовищі.

Крім того, суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Встановлені фактичні обставини справи на підставі поданих учасниками справи доказів свідчать про те, що між батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 склалися неприязні стосунки і у добровільному порядку досягти згоди щодо способу участі батька, який проживає окремо від дитини, у її вихованні і спілкуванні із нею сторони не можуть.

Позивач, який є батьком дитини, намагається піклуватися про доньку та любить її, активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, працевлаштований та має належні житлові умови.

Обставин, які б свідчили про аморальну або неналежну поведінку батька по відношенню до дитини, що може зашкодити розвиткові дитини, судом не встановлено.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Судом вірно зазначено про те, що жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітньою донькою, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з донькою, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, не встановлено, відповідачкою не доведено, та матеріали справи таких доказів не містять.

Вирішуючи спір щодо участі у вихованні та порядку зустрічей батька з донькою, судом взято до уваги передусім інтереси дитини з урахуванням конкретних обставин справи, а також суд керувався тим, що встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

На підставі досліджених письмових доказів та пояснень сторін судом встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 пам`ятає та знає хто такий ОСОБА_3 , батько має право на визначення свого статусу у дитини, його право підлягає захисту, оскільки є тенденція заміщення вітчимом батька, що є неприпустимим у разі бажання рідного батька бути присутнім в житті дитини, спілкуватись з нею та приймати участь у її вихованні.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, врахувавши висновок психолога, висновок органу опіки, інтереси дитини, вік дитини та її стан.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, щочас для систематичних побачень ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_4 судом встановлено без урахування віку, стану здоров`я дитини, поведінки та зайнятості батьків, зайнятості дитини у навчальних та спортивних закладах, необхідності для дитини достатнього часу для відпочинку після навчання та спортивних тренувань є безпідставними, оскільки визначивши спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_4 , судом були взяті до уваги інтереси дитини, вік дитини, а також стан дитини. Крім того судом були взяті до уваги висновок психолога та висновок органу опіки.

Крім того судом було роз`яснено сторонам, що з урахуванням вікових змін дитини, його розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати, насамперед, інтересам дитини.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про можливість визначення порядку періодичних тимчасових побачень батька з дитиною, оскільки право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам.

Батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. При цьому відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 130/1575/21 (провадження № 61-4357св22).

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 жовтня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра