ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2973/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2022 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.

при секретарях Пугач Д.С., Урус А.С, Куцолабській І.А., Дерій А.С,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Гаврової Н.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, ОСОБА_2 , про стягнення майнової та моральної шкоди,

встановив:

09 грудня 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду в сумі 43 779,08 грн та моральну шкоду - 28 800,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань вказаного державного органу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 березня 2016 року ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на її користь на неповнолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини доходу щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 березня 2016 року і до повноліття ОСОБА_5 .

За усною домовленістю між сторонами справи, ОСОБА_1 , починаючи з березня 2016 року зобов`язався сплачувати аліменти на ОСОБА_5 в сумі 1000,00 грн, щомісячно на картковий рахунок ОСОБА_3 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року скасовано в частині визначення розміру стягнутих аліментів та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на дитину у розмірі 1000,00 грн, щомісячно, починаючи з 07 березня 2016 року і до повноліття ОСОБА_5

ОСОБА_1 зазначив, що з березня 2016 року по травень 2019 року сплачував на картковий рахунок ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_5 у розмірі 1000,00 грн, щомісячно у добровільному порядку.

В подальшому, у зв`язку із працевлаштуванням ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулась до суду про зміну розміру аліментів.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Змінено розмір аліментів з 1000,00 грн на частину від заробітку (доходу) ОСОБА_1 , щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дати набрання чинності цим рішенням до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2019 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року залишено без змін.

04 липня 2019 року позивач дізнався про те, що частину заробітної плати перераховано на реквізити ОСОБА_3 у зв`язку із надходженням постанови головного державного виконавця Дарницького РВ ДВС у м. Києві. Розмір відрахувань становив 50 % від заробітку, з яких: 25 % - аліменти, 25 % заборгованість за аліментами за попередній період, а 09 липня 2019 року ОСОБА_1 отримав лист з повідомленням про відкриття виконавчого провадження, розрахунок заборгованості по аліментах та постанову про накладення арешту на його майно.

10 липня 2019 року ОСОБА_6 повідомив державного виконавця Ушенко Ю. П., що в період з 01 березня 2016 року по 03 липня 2019 року сплачував ОСОБА_3 аліменти добровільно, про що надав відповідні докази. Проте, державний виконавець не прийняла до уваги відомості про добровільне перехування коштів на рахунок ОСОБА_3 .

При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_3 у заяві про відкриття виконавчого провадження зазначила, що він жодного разу не сплачував аліменти. Державний виконавець, не пересвідчившись у правдивості вимог ОСОБА_3 винесла постанови про відкриття виконавчого провадження, звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші види доходів боржника та арешт майна боржника від 20 червня 2019 року ВП № 59386870, провела розрахунок заборгованості по аліментах.

Разом з тим, позивач з`ясував, що виконання рішення здійснюється за виконавчим листом від 2016 року, виконавчий документ за рішенням суду від 04 грудня 2018 року не видавався, до виконання не пред`явлений. Повідомив про зазначені обставини державного виконавця, однак остання проігнорувала його заяву та продовжила виконання неіснуючої суми заборгованості.

17 липня 2019 року позивач оскаржив дії державного виконавця Ушенко Ю.П., проте належної реакції не отримав, у зв`язку з чим був змушений звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просив визнати всі дії державного виконавця незаконними, скасувати всі постанови державного виконавця, відшкодувати майнову шкоду.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконними дії державного виконавця Ушенко Ю.П. та скасовано винесені нею постанови від 20 червня 2019 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України з проханням захисту порушених його прав та повернення безпідставно стягнутих сум.

Також зазначив, що Дарницький районний відділ державної виконавчої служби оскаржив ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року до Верховного Суду.

18 серпня 2020 року головний державний виконавець Ушенко Ю.П. повідомила про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Позивач вважає, що діями державного виконавця Ушенко Ю.П. та інших посадових осіб вчинялись незаконні дії шляхом нарахування необґрунтованої заборгованості по аліментах, накладення арешту на майно, безпідставного нарахування аліментів, невиконання судових рішень у справі № 753/14154/19, зневажливою поведінкою та неетичним ставленням йому завдано майнової та моральної шкоди.

Розмір майнової шкоди підтверджується тим, що ОСОБА_1 добровільно сплачував аліменти на користь ОСОБА_3 , що підтверджує випискою з банківського рахунку від 05 липня 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк». У червні-липні 2019 року сплатив 5800,00 грн + 3435,00 грн, разом сплатив 9235,00 грн.

В червні 2019 року із заробітної плати ОСОБА_1 на підставі постанови державного виконавця надмірно відраховано 19130,80 грн, без урахування сплачених аліментів у добровільному порядку у розмірі 5800,00 грн; у липні - 9869,76 грн (не враховано 3435,00 грн), у серпні (не враховано 4129,44 грн), не прийнято до уваги, що із заробітної плати за серпень 2019 року у розмірі 59320,85 грн відраховано податки та інші обов`язкові платежі у розмірі 11567,56 грн, отже розмір, що підлягав стягненню мав становити 11938,32 грн (59320,85 -11567,56 )*25%.

У квітні 2020 року із заробітної плати відраховано 106,61 грн. Крім того, ОСОБА_1 08 травня 2020 року після звільнення з роботи, добровільно перерахував 750,00 грн, 13 травня 2020 року - 300,00 грн. Проте прожитковий мінімум на дитину від 6 років становив 1109,00 грн. Отже, переплата за травень 2020 року становила 47,61 грн.

У травні 2020 року із заробітної плати відраховано 422,95 грн за травень 2020 року, отже зазначена у постанові про звернення стягнення на заробітну плату, пенсії, стипендію та інші доходи боржника від 16 червня 2020 року заборгованість не повинна була вказуватись. Крім того, ОСОБА_1 добровільно сплатив аліменти у розмірі 638,44 грн. З урахуванням переплати за квітень 2020 року, зобов`язання за травень 2020 року виконано (422,95 +638,44 +47,61) в сумі 1109,00 грн, зазначена постанова скасована ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року, а тому нарахована заборгованість є неправомірною.

Разом з тим, з допомоги по безробіттю із ОСОБА_1 утримувались аліменти за період червень-серпень 2020 року. За червень 2020 року відраховано 840,80 грн, що становило 50% від його заробітку. 07 липня 2020 року він сплатив добровільно аліменти за червень 2020 рок у розмірі 1159,00 грн, розмір сплачених аліментів за червень 2020 року становив 1999,80 грн (840,80 +1159,00), що становить більше ніж 25% від отриманої суми допомоги у розмірі 7286,93 грн по безробіттю, отже переплата аліментів становить у розмірі 178,20 грн; за липень 2020 року переплата - 1403,88 грн; за серпень - 2197,00 грн. Зазначені суми є майновою шкодою.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях та приниженнях позивача, викликаних некомпетентними діями зі сторони відповідача, у приниженні честі і гідності позивача, переживаннях та незручностях, викликаних порушенням його прав.

Крім того, позивач просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Роз`яснено строк та порядок виконання вимог зазначеної ухвали суду.

30 грудня 2020 року ОСОБА_1 усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року відкрито провадження у цій справі. Призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті.

28 квітня 2021 року третя особа подала пояснення на позовну заяву, у яких зазначила, що Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві заперечує проти позовних вимог, оскільки вимоги необґрунтовані, позивач не навів наявність протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вину заподіювача шкоди, визначені статтею 1166 ЦК України. Позовні вимоги не містять вимог до Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві і до його компетенції не входить безспірне списання коштів державного та місцевого бюджетів на підставі рішення суду про відшкодування шкоди.

07 червня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 надіслав пояснення, у яких зазначив, що рішення суду у цій справі може вплинути на права та обов`язки Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві, оскільки до його повноважень належить безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду за місцезнаходженням боржника.

У травні та липні 2021 року Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) надіслав клопотання про зупинення провадження у справі. Клопотання мотивовано тим, що відкрито касаційне провадження у справі № 753/14154/19, у якій предметом розгляду справи є законність дій державного виконавця.

Ухвалою суду від 22 липня 2021 року, що занесена до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

У серпні та вересні 2021 року Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) надіслав клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання мотивовано тим, що постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року скасовано ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року. У задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанов відмовлено, отже відсутній предмет спору, судові витрати просив покласти на позивача.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав письмові пояснення на клопотання про закриття провадження у справі. Пояснення мотивовано тим, що відсутні підстави для закриття провадження у справі, оскільки між сторонами існує предмет спору. Крім того, Верховний Суд встановив, що ОСОБА_1 сплатив аліменти з призначенням платежу 9235,00 грн, згідно з випискою з банку від 05 липня 2021 року та 1000,00 грн, відповідно до квитанції Укрпошти, що разом становить 10 235,00 грн. З розрахунку заборгованості державного виконавця від 19 липня 2019 року вбачається, що державний виконавець вніс в графу «сплачено боржником/стягнуто виконавцем» за березень 2019 року - 1000,00 грн, квітень 2019 року - 3435,00 грн, травень 2019 року - 3800,00 грн, що становить разом - 8235,00 грн. Отже, Верховний Суд встановив наявність помилки у розрахунку державного виконавця.

Разом з тим, у липні-вересні 2019 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 41 000,00 грн (30765,00 + 10265,00), хоча заборгованість становила 39 000,00 грн. Через помилку державного виконавця при розрахунку заборгованості 19 липня 2019 року не враховано 2 000,00 грн сплачених аліментів, що призвело до надлишкового стягнення.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3

22 листопада 2021 року Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) надіслав клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання мотивовано тим, що між учасниками справи немає предмету спору, оскільки постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року скасовано судові рішення попередніх судових інстанцій, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця. Верховний Суд у своєму рішенні встановив, що дії державного виконавця здійснені в порядку, визначеному чинним законодавством, останнім надалі вживалися заходи щодо забезпечення виконання рішення суду, що свідчить про відсутність факту порушення прав сторони виконавчого провадження - боржника, а отже, і відсутність підстав для задоволення скарги. Отже обставини на які посилається ОСОБА_1 у своїх позовних вимогах відпали.

22 листопада 2021 року Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) надіслав заперечення на пояснення позивача, у якому зазначив, що спір щодо розміру заборгованості аліментів підлягає розгляду в порядку статті 447 ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження». Боржник був обізнаний про відкриття виконавчого провадження, розрахунок державного виконавця не оскаржив. 18 серпня 2020 року скасовано державним виконавцем скасовано оспорювані постанови, після ознайомлення зі змістом ухвали Верховного Суду від 13 серпня 2020 року про відкриття касаційного провадження. Дії державного виконавця відповідають положенням закону, права позивача порушені не були, а тому відсутні підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

13 липня 2022 року Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) надіслав клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на обставини, викладені у попередніх клопотаннях.

Щодо вирішення питання про закриття провадження у справі.

Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України установлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 підтримує позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірних дій державного виконавця та невірного розрахунку заборгованості по аліментам, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, що викладені в мотивувальній частині позову та письмових поясненнях.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на доводи викладені в письмових поясненнях.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Суд, заслухавши виступи позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, приходить до наступного.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки від всього доходу ОСОБА_1 , щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 березня 2016 року і до повноліття ОСОБА_5 .

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року скасовано в частині визначення розміру аліментів та ухвалено нове наступного змісту. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1 000,00 грн, щомісячно, починаючи з 07 березня 2016 року і до повноліття ОСОБА_5 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року змінено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року, з 1 000,00 грн на частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з набранням чинності цього рішення суду, й до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду - без змін.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року визначено граничний розмір аліментів у відповідності до частини п`ятої статті 183 СК України, а саме - не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного вік.

19 червня 2019 року видано виконавчий лист у справі № 753/4597/16 та пред`явлено його до виконання.

Постановою головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ушенко Ю.П. від 20 червня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП №59386870.

20 червня 2019 року головний державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ушенко Ю.П. виніс постанови про арешт майна боржника; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах від 20 червня 2019 року ВП №59386870, заборгованість по аліментах боржника станом на 27 травня 2019 року становила 39 000,00 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Ушенко Ю.П. задоволено частково. Визнано дії головного державного виконавця Дарницького районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Ушенко Ю. П. незаконними. Скасовано постанови головного державного виконавця Ушенко Ю. П. від 20 червня 2019 року ВП № 59386870 про відкриття виконавчого провадження; про арешт майна боржника; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2020 року ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 753/14154/19. У задоволенні заяви про зупинення дії оскаржених судових рішень відмовлено.

Постановами головного державного виконавця Ушенко Ю. П. від 18 серпня 2020 року у виконавчому провадженні № 59386870 скасовано постанови про відкриття виконавчого провадження; про арешт майна боржника; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Повідомлено ОСОБА_3 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 753/14154/19 скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що відомості виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05 липня 2019 року № JI95SFNKGQDJ2DOK за період з 07 червня 2019 року до 21 червня 2019 року містять інформацію про здійснені перерахування на користь ОСОБА_3 на загальну суму 9 235,00 грн з призначенням платежу «Аліменти». Інші відомості з виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05 липня 2019 року № JI95SFNKGQDJ2DOK за період з 30 березня 2016 року по 29 травня 2019 року такої ідентифікації платежів (призначення) не містять. Крім того, з квитанції ПАТ «Укрпошти» від 27 березня 2019 року вбачається здійснення адресного переказу на ім`я 02125, Київ, ОСОБА_3 на суму 1 000,00 грн із зазначенням цільового призначення платежу «Аліменти».

19 липня 2019 року державний виконавець обчислив розмір заборгованості з урахуванням поданих боржником документів, які можуть бути розцінені як допустимі платежі, та складено відповідний розрахунок, згідно з яким заборгованість по аліментам станом на 01 липня 2019 року становить 17 434,20 грн. Копію розрахунку надіслано сторонам виконавчого провадження за адресами, зазначеними у виконавчому документі. Також направлено вимогу на адресу ДП обслуговування повітряного руху України щодо врахування розрахунку заборгованості при здійсненні подальших утримань із заробітної плати (доходів) боржника.

В судовому засіданні, посилаючись на встановлені Верховним Судом обставини у справі № 753/14154/19 просив відшкодувати йому майнову шкоду у розмірі 5779,08 грн., як надлишково примусово стягнуті та моральну шкоду у розмірі 28 800,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням принципів верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Як визначено у ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із п.1 ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Із наведеного вище вбачається, що шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди ще називають збитками

Згідно частини першої та третьої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Вимогами ст.56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦПК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Такі способи захисту цивільних прав характеризується чітко визначеним суб`єктом - заподіювачем шкоди, якими є відповідні державні органи чи їхні посадові і службові особи. Підставою для подання такого позову є прийняття незаконних рішень, незаконні дії чи бездіяльність зазначених органів, що призвели до заподіяння шкоди особі. Також відповідно до ст. 1173-1175 ЦК України така шкода відшкодовується незалежно від вини цих органів (осіб).

Таким чином, положення статті 1173-1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення шкоди.

Необхідною підставою для відшкодування такої шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із зазначеним позовом, обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що дії державного виконавця при виконанні рішення суду у виконавчому провадженні № 59386870 були неправомірними.

Проте, Верховний Суд у своїй постанові від 14 липня 2021 року у справі № 753/14154/19 зазначив, що дії державного виконавця здійснені у порядку, визначеному чинним законодавством, останнім вживалися заходи щодо забезпечення виконання рішення суду, що свідчить про відсутність факту порушення прав сторони виконавчого провадження-боржника. Крім цього, Верховний суд вказав, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений державним виконавцем у рамках цього виконавчого провадження сторонами (в тому числі боржником) не оскаржувався, та не був предметом судового розгляду.

У постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі N 464/6206/18 (провадження N 61-18142св19), від 05 серпня 2021 року у справі N 757/35562/18-ц (провадження N 61-19631св20) зазначено, що розмір заборгованості зі сплати аліментів обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

На час розгляду даної справи розрахунок заборгованості державного виконавця, не визнаний судом неправомірним.

Незгода позивача з розрахунком заборгованості державного виконавця за відсутності спору зі стягувачем є підставою для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку контролю за виконанням судового рішення в порядку ст. 447-453 ЦПК України за умови дотримання вимог ст. 449 ЦПК України.

ОСОБА_1 в судовому засіданні вказував, що не звертався до державного виконавця з клопотанням здійснити перерахунок заборгованості по аліментам, та наполягав на тому, що надлишково стягнуті кошти в сумі 5779,08 грн. є майновою шкодою.

Водночас на переконання суду, вказані кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України

Як встановлено в судовому засіданні, рішення суду про стягнення аліментів на даний час перебуває на примусовому виконанні, зобов`язання по сплаті аліментів існує, а тому позивач (боржник), як сторона виконавчого провадження може звернутися до державного виконавця з вимогою про здійснення перерахунку заборгованості по аліментам. Крім того, якщо державним виконавцем буде встановлено, що з боржника стягнуто надмірні кошти, вони можуть бути зараховані в рахунок майбутніх платежів по аліментам.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року в справі № 2-879/13 (провадження № 61-10802св18) зазначено, що «сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом».

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовуючи розмір завданої йому моральної шкоди вказував, що у зв`язку із неправомірними діями державного виконавця та неправильним розрахунком заборгованості по аліментам він був змушений витрачати час у пошуках захисту порушеного права. Судова тяганина, пов`язана із захистом порушеного права призвела до моральних та фізичних страждань, перевтоми, втрати душевного спокою і депресивного стану, що негативно позначилось на його ритмі життя.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з цим, позивачем не доведено, як неправомірних дій державного виконавця, так і заподіяння йому моральної шкоди, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і діями державного виконавця та його вини в заподіянні такої шкоди.

Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі матеріалів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди не підлягає задоволенню.

В частині відшкодування судових витрат, суд зазначає таке.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами

Отже враховуючи, що суд у задоволені позову відмовляє позивачу в повному обсязі, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 77- 79, 80, 81, 89, 102, 110, 141, 258, 259, 263- 265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, ОСОБА_2 , про стягнення майнової та моральної шкоди, про відшкодування збитків, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Ю.С. Мицик