Справа № 599/1697/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" липня 2022 р. Зборівський районний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Чорної В.Г., при секретарі Грицай О.П., за участю представника позивача - відповідача Бачинської Наталії Орестівни , представника відповідача - позивача ОСОБА_2 , розглянувши в режимі відеоконференції поза приміщенням суду, а саме через систему «Easycon» з використанням власних технічних засобів адвоката Бачинської Наталії Орестівни (е-mail ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Виклад позицій позивача-відповідача та відповідача-позивача.

ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, а саме - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, за адресою АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 25.06.1999 року у Годівській сільській раді Зборівського району Тернопільської області зареєстровано шлюб, укладений між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 . Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 27.11.2012 року по цивільній справі № 1907/2301/12 вказаний шлюб розірвано.

За час шлюбу за рахунок спільних коштів та праці вони набули житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 .

Необхідність звернення до суду з вказаним позовом позивач обумовлює тим, що зазначене вище майно, в силу положень статей 60 та 61 СК України, є таким, що набуте подружжям за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Спірне нерухоме майно набуте подружжям ІНФОРМАЦІЯ_2 . Незважаючи на те, що титульним власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, за адресою АДРЕСА_1 , виступає ОСОБА_4 , позивач стверджує, що дане майно належить до спільної сумісної власності, оскільки набуте за час шлюбу, так як підставою виникнення у відповідача права власності на майно є рішення суду в цивільній справі №2-925/2011 від 12.09.2011 року, на підтвердження чого до позову долучено інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав власності на нерухоме майно.

Просить визнати житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрований за ОСОБА_4 - об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнати за нею ОСОБА_3 у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - позивач подав до позивача - відповідача зустрічний позов про поділ майна подружжя, зокрема, житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, за адресою АДРЕСА_1 , який обґрунтовує тим, що право власності на спірне будинковолодіння у ОСОБА_4 виникло на підставі рішення Зборівського районного суду Тернопільської області у цивільній справі № 2-925/11 від 12 вересня 2011 року за його позовом до матері - ОСОБА_5 про визнання права власності, згідно якого ОСОБА_4 набув у власність житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за відплатним договором, однак коштів ніяких його сім`я матері не сплачувала. Крім цього, дане будинковолодіння являється батьківським домом ОСОБА_4 , власником якого був ще його батько ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті якого право власності перейшло до матері - ОСОБА_5 . Дане господарство являється єдиним житлом для нього та його родини, що засвідчує довідкою Зборівської міської ради за №563 від 18 жовтня 2021 року, тому дане будинковолодіння не могло відчужуватися. Вони ніколи не вели розмови з приводу продажу вказаного житла, оскільки ОСОБА_3 знає, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 являється його особистим майном і не був спільно набутим.

27 листопада 2012 року Зборівським районним судом Тернопільської області у цивільній справі № 1907/2301/2012 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 прийнято рішення про розірвання їх шлюбу, так як сторони на момент розгляду справи разом не проживали, спільного господарства не вели і наполягали на розлученню, жодних майнових претензій позивач ОСОБА_3 не заявляла, тому просить визнати житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 особистим майном ОСОБА_4 .

У поданому представником відповідача відзиві на зустрічну позовну заяву адвокат зазначала про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки підставою виникнення права власності на спірне будинковолодіння є рішення Зборівського районного суду Тернопільської області у цивільній справі № 2-925/11 від 12 вересня 2011 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності. У позові ОСОБА_4 просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1 , який укладено між ним та ОСОБА_5 дійсним та визнати за ним право власності на це майно, посилаючись на те, що 05 листопада 2011 року він купив його і сплатив за нього домовлену суму. Однак цей договір не був нотаріально посвідчений. Дані обставини були встановлені судом у мотивувальній частині рішення, а тому не можуть спростовуватися та не підлягають доведенню.

У суді представник позивача - відповідача позов підтримала та просила позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача - позивача позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя не визнала, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя просила задоволити.

Заяви, клопотання учасників справи та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 31.08.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження із викликом сторін та призначено підготовче судове засідання 22.09.2021 року, яке відкладено на 07.10.2021 року в зв`язку неявкою відповідача, на 20.10.2021 року за клопотанням відповідача, на 10.11.2021 року за клопотанням представника відповідача.

Ухвалою судді від 10.11.2021 року прийнято до спільного розгляду та відкрито провадження за зустрічною позовною заявою у справі в порядку загального позовного провадження із викликом сторін та призначено підготовче судове засідання 29.11.2021 року.

24.11.2021 року подано відзив на зустрічну позовну заяву.

29.11.2021 року поступило клопотання про зупинення провадження по справі у задоволенні якого відмовлено та відкладено підготовче судове засідання на 06.12.2021 року.

Ухвалою суду від 06.12.2021 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.01.2022 року.

05.01.2022 року повторно заявлено клопотання про зупинення провадження по справі, яке ухвалою суду задоволено і зупинено провадження до набрання законної сили рішенням в цивільній справі №2-869/2009.

Ухвалою судді від 07.04.2022 року за клопотанням представника відповідача - позивача ОСОБА_4 відновлено провадження по справі та призначено судовий розгляд 06.05.2022 року, який відкладено за підставним клопотанням представника позивача на 25.05.2022 року

11.05.2022 року задоволено клопотання представника позивача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза приміщенням суду, а саме через систему «Easycon» з використанням власних технічних засобів представника позивача.

Судовий розгляд відкладався за підставними клопотаннями представника позивача на 20.06.2022 року та представника відповідача на 04.07.2022 року.

Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду.

Дослідивши надані докази, судом встановлено наступне.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 червня 1999 року, який розірвано рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2012 року, яке набрало законної сили та знаходиться в архіві суду при матеріалах цивільної справи №1907/2301/2012.

Під час спільного подружнього життя сторонами придбано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, за адресою АДРЕСА_1 , згідно рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2011 року, яке переглянуто за нововиявленими обставинами та скасовано рішенням Зборівського районного суду від 28 лютого 2022 року, яке набрало законної сили 30 березня 2022 року та знаходиться в архіві суду при матеріалах цивільної справи №2-925/11.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч.І ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 слідує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 даної постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, у позовній заяві позивач - відповідач ОСОБА_3 посилається на те, що за період перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 за рахунок спільних коштів та праці придбаний спірний будинок, разом з тим, у суді ОСОБА_3 не надала доказів про набуття спірного будинку за спільні кошти.

Відповідач - позивач ОСОБА_4 у зустрічному позові зазначає, що спірний будинок є об`єктом його особистої власності, однак доказів про це суду не надав.

Разом з тим, наявність інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за відповідачем - позивачем ОСОБА_4 не є достатнім для віднесення даного об`єкта нерухомого майна до об`єкта спільної сумісної власності подружжя та можливості його поділу.

На підставі вищевказаного, оскільки правовий статус об`єкта нерухомого майна як спільного сумісного майна подружжя, про поділ якого заявила вимоги позивач-відповідач, під час судового розгляду залишився недоведеним, не надано суду жодного належного та допустимого доказу для з`ясування джерела придбання спірного майна та набуття його за спільні кошти подружжя, а відповідач - позивач не надав суду доказів про те, що спірний будинок є його особистою власністю, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та зустрічного позову.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені сторонами, слід залишити за ними.

Керуючись ст.ст. 18, 19, 76, 77, 81, 82, 136, 258, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 355, 368, 369 Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 61, 65, 69-72 Сімейного кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, зокрема, про визнання житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1 (до 01.02.2021 року Зборівського) району, Тернопільської області, об`єктом спільної сумісної власності подружжя та права власності на 1/2 його частину за ОСОБА_3 - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, зокрема, про визнання житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1 (до 01.02.2021 року Зборівського) району, Тернопільської області, особистим майном ОСОБА_4 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в загальному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Повний текст рішення складено 13 липня 2022 року.

Суддя Зборівського

районного суду Чорна В.Г.