РІШЕННЯ

іменем України

11 серпня 2022 рокуСправа №451/896/21
Провадження № 2/451/107/22

Радехівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.,

з участю позивача, представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Радехів цивільну справу справі №451/896/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

16 червня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В позовній заяві зазначає, що 08 жовтня 1994 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб виконавчим комітетом Тетевчицької сільської ради Радехівського району Львівської області, про що складений відповідний актовий запис №12. Від даного шлюбу сторони мають дітей: дочку - ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка після одруження має прізвище « ОСОБА_7 » та сина - ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), які станом на дату написання даної позовної заяви є повнолітніми.

Відповідно до рішення Радехівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2013 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано. Після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_5 було залишено прізвище - ОСОБА_9 . Під час розгляду справи про розірвання шлюбу жодних питань щодо поділу майна, набутого позивачем та відповідачем спільно протягом перебування у шлюбі, не вирішувалося. Жодних договорів про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності між ними не укладалося. Однак, 02 вересня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до Радехівського районного суду Львівської області із заявою про визнання права власності та поділ спільного майна. 17 березня 2014 року Радехівський районний суд постановив заочне рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 . 15.04.2014 року ОСОБА_5 подано заяву про перегляд заочного рішення про визнання права власності та поділ спільної сумісної власності. 30 квітня 2014 року ухвалою Радехівського районного суду дану заяву було задоволено. Заочне рішення Радехівського районного суду Львівської області 17 березня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності та поділ спільної сумісної власності було скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку, повідомивши сторони про час та місце розгляду справи. 10 червня 2014 року ухвалою Радехівського районного суду Львівської області позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності та поділ спільної сумісної власності залишено без розгляду.

У період перебування у шлюбі до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, сторонами було придбано за Договором купівлі-продажу недобудований житловий будинок за спільні кошти подружжя. Договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку від 15 вересня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за №2805, посвідчений Юрченко О.В., приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу. Кошти, за які було придбано даний будинок у ОСОБА_10 позивачем та відповідачем були нажиті на час шлюбу і були спільні. Все що зроблено в житловому будинку та біля будинку з моменту його придбання (з 2006 року по 2013 рік) було зроблено також за спільні кошти подружжя.

Відповідно до відповіді Червоноградського міжміського бюро технічної інвентаризації №2382 від 29.04.2021 року, вбачається, що станом на 31.12.2021 року в КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» об`єкт незавершеного будівництва - 70% готовності по АДРЕСА_1 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Юрченко О.В., приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу 15.09.2006 року, зареєстровано в реєстрі за №2805 та записано в реєстрову книгу №12 за №1452 від 14.11.2006 року. Реєстраційний номер: 15734789.

Після розлучення та з моменту коли попередня заява, подана відповідачем про визнання права власності та поділ спільного майна, була залишена без розгляду, позивач - ОСОБА_3 та їхні діти безперешкодно користувалися вищезазначеним житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, останнім часом відповідач - ОСОБА_4 все частіше чинить перешкоди у користуванні даним житловим будинком як позивачу - ОСОБА_3 , так і їхнім спільним дітям, які проживають у даному житловому будинку. Зважаючи на те, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди щодо поділу майна набутого ними спільно протягом часу перебування у шлюбі, зокрема щодо недобудованого житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки, вищезазначене майно було придбане позивачкою та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за позивачем - ОСОБА_3 недобудованого житлового будинку, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відсутність взаєморозуміння між позивачем і відповідачем унеможливлює реалізацію майнових прав позивачки як співвласника спільного майна подружжя у позасудовому порядку, а тому позивачка вимушена звернутися з позовом до суду.

Просить суд ухвалити рішення, яким здійснити поділ спільного майна подружжя, та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину недобудованого житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судові витрати по справі просить покласти на позивача (а.с.4-9).

16 червня 2021 року, автоматизованою системою документообігу суду Д-3, судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (а.с.22).

30 серпня 2021 року суддею Семенишин О.З. постановлено ухвалу про відкриття провадження по справі №451/896/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя (а.с.1-2).

2 грудня 2021 року до суду надійшли пояснення представника відповідача щодо позовних вимог. В письмових поясненнях представник відповідача зазначає, що ознайомившись із змістом позовної заяви сторона відповідача вважає її необґрунтованою та безпідставною з огляду на наступне.

15 вересня 2006 року між ОСОБА_10 від імені якої діяла ОСОБА_5 , (далі Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку по АДРЕСА_1 . Викінченість даного недобудованого будинку складає 70 відсотків.

За твердженням сторони відповідача, житловий будинок відповідач придбав за свої особисті кошти та кошти, які були йому подаровані матір`ю. Підтвердженням цьому можуть бути покази свідків, які будуть допитані безпосередньо в судовому засіданні. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, або у період спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя або цих осіб. З огляду на це вважають, що придбане майно є особистою приватною власністю відповідача.

Крім того представник відповідача зазначає, що 18 вересня 2013 року на підставі рішення Радехівського районного суду Львівської області шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 власними силами та за власний кошт здійснив добудову недобудованого житлового будинку. Підтвердженням цьому є відповідне повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларація про готовність до експлуатації об`єкта. В результаті реконструкції будинку відповідач добудував останній та здав в експлуатацію, а готовність будинку склала 100 відсотків. В червні 2018 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Готовність об`єкта склала 100 відсотків. Підтвердженням цьому є відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.06.2018 року. Таким чином, в результаті реконструкції на сьогодні існує новий об`єкт нерухомого майна відмінний від того, що був придбаний в 2006 році. Отже, за твердженням представника відповідача, вимога позивача не може бути задоволена, коли йде мова про поділ об`єкта незавершеного будівництва, так як такий об`єкт набуває юридичного статусу житлового будинку після введення його в експлуатацію і з моменту державної реєстрації права власності на нього. З огляду на викладене вимога позивача про поділ незавершеного будівництва та визнання права власності на відповідну частку не може бути задоволена судом з огляду на зміну правового статусу майна.

Також представник відповідача зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовною заявою про поділ майна подружжя з огляду на наступне. У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення, невизнання чи оспорювання свого права. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення. 13 вересня 2013 року Радехівський районний суд Львівської області у справі №451/1402/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності та поділ спільного майна відкрив провадження. 17 березня 2014 року Радехівський районний суд Львівської області ухвалив заочне рішення у справі №451/1402/13-ц, яким визнав за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 . Таким чином, факт звернення до суду ОСОБА_4 в вересні 2013 року з вимогою про визнання спірного майна його особистою приватною власністю свідчить про те, що саме з цього моменту у сторін виник майновий спір щодо будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи те, що права ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на її думку були порушені, остання зверталася до суду із заявою про скасування заочного рішення Радехівського районного суду Львівської області у справі про поділ майна подружжя. За результатами розгляду її заяви 30 квітня 2014 року Радехівський районний суд Львівської області заочне рішення від 17 березня 2014 року у справі №451/1402/13-ц, скасував і призначив справу до розгляду в загальному порядку. 10 червня 2014 року Радехівський районний суд Львівської області у справі №451/1402/13-ц залишив позов ОСОБА_4 без розгляду у зв`язку з його неявкою. Водночас, спір щодо майнових прав на це нерухоме майно не припинився.

Зазначають, що ОСОБА_3 не проживає та не користується житловим будинком, шо знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вже з кінця вересня 2013 року. Місце проживання в ньому житловому будинку позивача не зареєстроване. Більше того, з вересня 2015 року позивач перебуває в іншому шлюбі та проживає окремо від відповідача, про що сама зазначає в позовній заяві. Позивач після розлучення з відповідачем достеменно знала про те, що право власності на спірний житловий будинок оформлено на відповідача як особиста приватна власність та знала про те, що її право на частку у майні не лише не визнається відповідачем, а й було оспорено останнім в судовому порядку. З огляду на це сторона відповідача вважає, що позивач звернулася з позовом про поділ майна подружжя із значним пропуском позовної давності.

Враховуючи викладене та керуючись нормами ЦПК України, представник відповідача просить суд в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - відмовити повністю (а.с.30-36).

14 квітня 2022 року за вх.№2171 надійшли пояснення представника позивача, в яких представник зазначає, що вивчивши пояснення представника відповідача від 02.12.2021 та додатки до них, які долучені до матеріалів справи, сторона позивача вважає за необхідне надати суду наступні додаткові письмові пояснення.

Щодо тверджень представника відповідача про те, що спірне майно є особистою власністю відповідача, оскільки «житловий будинок відповідач придбав за свої особисті кошти та кошти, які були йому подаровані матір`ю», то представник позивача звертає увагу на те, що матеріали справи не містять та відповідачем не надано жодних підтверджень, що спірний будинок придбавався за особисті кошти, а також нотаріально посвідченого договору дарування валютних цінностей на суму, яку з пояснень відповідача йому подарувала матір на його придбання. Таким чином, за відсутності нотаріально посвідченого договору покликання відповідача на дарування йому грошей матір`ю особисто є недоведеним, як і той факт, що саме належні йому особисто кошти було сплачено на придбання спірного будинку. А тому набутий сторонами в період шлюбу будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована.

Щодо тверджень представника відповідача, що ОСОБА_4 в результаті реконструкції добудував спірний будинок, готовність будинку склала 100% і в червні 2018 року він зареєстрував право власності на нього, то представник позивача звертає увагу на те, що до реконструкції площа будинку становила 107,7 кв.м. і після реконструкції площа цього ж будинку залишилась 107,7 кв.м. При цьому в Повідомленні про початок будівельних робіт зазначено: «Добудова до житлового будинку», вид будівництва - «реконструкція» на підставі будівельного паспорта. Через 3 місяці (в період зими) на підставі інвентаризації було виготовлено паспорт технічної інвентаризації, який став підставою отримання Декларації про готовність. Тобто з моменту подання повідомлення про початок реконструкції і до його завершення будівельні роботи «тривали» не повних три місяці, ще й в період зими.

Щодо тверджень представника відповідача, що в «результаті реконструкції» на сьогодні існує новий об`єкт нерухомого майна, відмінний від того, що був придбаний в 2006 році, то представник позивача зазначає, що спірний будинок придбавався в період шлюбу на підставі Договору купівлі-продажу недобудованого житлового будинку від 15 вересня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за №2805. Враховуючи те, що корисні площі спірного будинку з моменту його придбання (2006 р.) та на момент отримання відповідачем Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.06.2018 не змінились (було 107,7 кв.м. так і залишилось), проведення відповідачем реконструкції (а саме добудови) як такої ставиться стороною позивача під сумнів та не визнається, витрат на проведення такої відповідач не надав, а тому вважають, що спірний будинок не є «відмінний від того, що був придбаний в 2006 році», а право власності на нього відповідач зареєстрував шляхом обману.

Щодо тверджень представника відповідача, що позивачем порушено строк позовної давності для звернення до суду із позовною заявою про поділ майна подружжя, представник позивача зазначає, що з моменту першого судового спору (10.06.2014р. Радехівський районний суд Львівської області у справі №451/1402/13-ц залишив позов ОСОБА_4 без розгляду у зв`язку з його неявкою) відповідач після цього не заперечував права позивачки на частину спірного будинку, та сторони погодили, що належною їй часткою буде постійно користуватись їх син - ОСОБА_8 , який проживає з батьком в зазначеному будинку, а позивачка буде мати можливість безперешкодно його відвідувати та перебувати в будинку. В 2021 році відповідач почав чинити перешкоди в користуванні житловим будинком як сину ОСОБА_8 , так і позивачці, та висловлюватися, що жодної частки в спірному будинку в неї немає та ніякого відношення позивачка до нього не має, тим самим почав заперечувати належну позивачці частку, не визнавати її прав на нього. Саме з цього часу між ними виник майновий спір і позивачка змушена звернутись до суду. Як зазначив Верховний суд у справі №375/1429/17 від 21.05.2020р., «...суди на підставі належних доказів, мають встановити коли саме стали відомі або могли бути відомі позивачу заперечення його права, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим з подружжя, що може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності». Вказані вище дії відповідача сторона позивача пов`язує з реєстрацією права власності на спірний будинок на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.06.2018, про який позивач дізналась лише під час ознайомлення з Поясненнями відповідача. Також сторона позивача вважає, що відповідач, будучи переконаний в тому, що строк позовної давності з моменту реєстрації за ним права власності на спірний будинок на підставі зазначеного витягу закінчився 07.06.2021, а тому позивач не зможе його оскаржити, тому і почав чинити перешкоди в користуванні будинком. Вважають, що реєстрація права власності за відповідачем спірного будинку, про який позивачка дізналася лише під час слухання справи є додатковим фактом порушення її права та підтвердженням відсутності пропущеного строку позовної давності зі сторони позивачки. Таким чином, просить суд позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити повністю (а.с.71-74).

17 травня 2022 року за вх.№2802 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі. В поясненнях представник відповідача заперечує щодо пояснень представника позивача. Зокрема, вважає твердження сторони позивача, що спірний будинок не є відмінний від того, що був придбаний в 2006 році, а право власності відповідач зареєстрував шляхом обману, абсолютно необґрунтованими. Так, з матеріалів справи вбачається те, що в період перебування у шлюбі сторони придбали спірний житловий будинок готовність до експлуатації якого складала 70 %. На момент розірвання шлюбу готовність до експлуатації незавершеного житлового будинку також складала 70%. ОСОБА_4 через значний проміжок часу після розірвання шлюбу здійснив реконструкцію цього житлового будинку, внаслідок чого готовність до експлуатації склала 100%. Відтак, представник відповідача вважає, що доказів, які спростовують ці факти сторона позивача не надає, натомість зазначає лише власні роздуми, в яких ставить під сумнів законність цих документів. Також з підстав, аналогічних тим, що зазначені у поясненнях представника відповідача від 02.12.2021, наполягає на пропущенні позивачем строку позовної давності. Просить в задоволенні позову відмовити (а.с.79-81).

25 травня 2022 року представник позивача подав уточнення позовних вимог. В уточненнях представник позивача зазначає, що вивчивши пояснення представника відповідача від 02 грудня 2021 року та додатки до них, які долучені до матеріалів справи, позивач - ОСОБА_3 дізналася, що відповідач - ОСОБА_4 04.06.2018 року зареєстрував право власності на спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Ознайомившись з додатковими поясненнями, поданими представником відповідача від 17 травня 2022 року вбачається, що представник відповідача визнає та не заперечує факту придбання спірного житлового будинку в період перебування у шлюбі сторін, готовність до експлуатації якого складала 70%, однак через деякий проміжок часу відповідач - ОСОБА_4 після розірвання шлюбу належним чином зареєстрував даний житловий будинок готовність до експлуатації якого склала 100%.

Таким чином, просить ухвалити рішення, яким визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок загальною площею 107,7 м.кв., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 239. Також просить здійснити поділ спільного майна подружжя в рівних частинах та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 239, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судові витрати по справі просимо покласти на позивача (а.с.85-85 зворот).

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили ухвалити рішення, яким позовні вимоги, з врахуванням уточнення позовних вимог, задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив у повному обсязі. Звертав увагу суду, що позивач пропустив строк звернення до суду та те, що заява про уточнення позовних вимог подана із порушенням вимог закону і така не передбачена нормами ЦПК України.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду показав, що він проживає по сусідству та йому відомо, що сторони придбали незакінчене будівництво, в одній із кімнат якого проживали. Після розірвання шлюбу позивачка не проживала у будинку, з якого часу не пригадує. Зі слів відповідача знає, що колишня дружина після розірвання шлюбу залишила йому на виховання сина. Під час спільного проживання бачив, що там проводилися ремонтні роботи, робили до будинку сходи. Він був всередині будинку, проте там не було підлоги в кімнатах (а.с.89).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , яка є сестрою відповідача, суду показала, що незавершене будівництво 70% готовності, сторони придбали за рахунок матері, оскільки сторони не мали власного житла, тому матір допомагала різними способами відповідачу. Відповідач замінив їй батька, тому вона також йому допомагала, заробляючи кошти на роботі у Польщі. Ствердила суду, що кошти за які відповідач придбав незавершене будівництво, подарувала йому мати. Також матір надавала їм кошти на квартиру, яку вони раніше орендували. Після розірвання шлюбу, позивач припинила проживати у спірному житловому будинку, залишила відповідачу сина, який і в даний час там проживає, та проходила до будинку за речами у відсутності відповідача. Вона особисто йому також дала кошти в розмірі 10 000 гривень, не ставила питання про їх повернення, оскільки відповідач був для неї як батько. Чи були спори у сімї до розлучення їй невідомо. Після розірвання шлюбу, відповідач сам особисто доводив будинок до готовності, працював на двох роботах, син з ним проживав і в даний час проживає (а.с.90).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду показала, що життя у сторін не складалося, мати відповідача постійно йому допомагала, суперечки щодо майна почалися після розірвання шлюбу, а конфлікти тривали постійно, оскільки позивач неодноразово приходила додому в стані алкогольного спяніння. Участь у незавершеному будівництві позивач не приймала. Вона особисто була в них в будинку, в двох кімнатах можливо було проживати. Чи вони там проживали їй невідомо. До придбання незавершеного будівництва вони орендували квартиру на АДРЕСА_2 . В даний час відповідач завершив будинок до готовності, де проживають відповідач, його дружина із сином та син від першого шлюбу. (а.с.90).

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення представника відповідача, врахувавши покази свідків, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд встановив, що 15 вересня 2006 року між ОСОБА_10 від імені якої діяла ОСОБА_5 , (далі Продавець) та ОСОБА_4 (далі Покупець) укладено договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку, який 15 вересня 2006 року посвідчено приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Юрченко О.В. та зареєстровано в реєстрі за №2805. Відповідно до умов договору продавець продала, а покупець купив недобудований житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Викінченість даного недобудованого будинку складає 70 відсотків (а.с.11-11 зворот).

Також з копії довідки №2382 від 29.04.2021, виданої КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації», видно, що станом на 31.12.2012, в КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» об`єкт незавершеного будівництва - 70% готовності по АДРЕСА_1 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Юрченко О.В., приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу 15.09.2006, зареєстровано в реєстрі за №2805 та записано в реєстрову книгу 14.11.2006 року №12 за №1452. Реєстраційний номер: 15734789 (а.с.12).

Реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва - 70% готовності по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 підтверджується також і копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12500486 від 14.11.2006 (а.с.13).

З копії Зведеного оціночного акта на будинковолодіння АДРЕСА_1 , складеного на власника ОСОБА_10 , видно, що станом на жовтень 2006 року спірний житловий був 70 відсотків готовності (а.с.110-111).

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 18.09.2013, яке набрало законної сили 30.09.2013, по справі №451/1315/13-ц, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , зареєстрований 08.10.1994 виконавчим комітетом Тетевчицької сільської ради Радехівського району Львівської області, розірвано (а.с.88-88 зворот).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до зазначених положень ЦПК України, обставини щодо перебування сторін у шлюбі, що встановлені рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2013 року по справі №451/1315/13-ц, не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи.

З копії свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого 15 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Радехівського районного управління юстиції у Львівській області, констатовано, що між ОСОБА_14 та ОСОБА_5 15 вересня 2015 року зареєстровано шлюб; прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_15 » (а.с.18).

Згідно з копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №126687772 від 07.06.2018, право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 107,7 кв.м., зареєстровано 04.06.2018 за ОСОБА_4 . Підстава виникнення права власності: Декларація про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ24, видана 05.05.2018 Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, та технічний паспорт, виданий 16.02.2018 КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» (а.с.37-37 зворот).

ОСОБА_4 подавалося повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, з якого констатовано, що відповідачем здійснювалася реконструкція об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Будівельного паспорта № НОМЕР_2 , виданого 12.10.2017 Відділом містобудування, архітектури та будівництва Радехівської РДА (а.с.38-40).

З копії Декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ24, виданої 05.05.2018 Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, видно, що ОСОБА_4 подавав повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта 13.11.2017 та на момент подання зазначеної декларації закінчений будівництвом об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , готовий до експлуатації (а.с.41-42).

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1, 3 ст.368 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У частині першій статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Хоча спірний об`єкт незавершеного будівництва - 70% готовності по АДРЕСА_1 було зареєстровано лише на чоловіка, проте факт реєстрації спільного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.

Вказана правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18 (провадження №61-13422св19).

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 (провадження №61-13953св19).

Відтак, в даному випадку тягар доказування щодо спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на об`єкт незавершеного будівництва - 70% готовності по АДРЕСА_1 , покладено на відповідача у справі, оскільки саме сторона відповідача заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 69 СК України регламентовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007№11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки об`єкт незавершеного будівництва - 70% готовності по АДРЕСА_1 , придбано сторонами за час перебування у шлюбі, належних доказів, які підтверджували, що такий придбано за особисті кошти відповідача стороною відповідача не подано, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя. Тому на момент розірвання шлюбу, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, кожен з подружжя мав право на частку в розмірі 1/2 частини об`єкта незавершеного будівництва - 70% готовності по АДРЕСА_1 .

В подальшому після розірвання відповідачем у справі завершено будівництво (проведено реконструкцію) спірного будинку та зареєстровано право власності за ним одноособово на житловий будинок по АДРЕСА_1 , готовність об`єкта 100 відсотків.

Однак, проведення реконструкції та завершення будівництва після розірвання шлюбу, не спростовує того, що первинний об`єкт незавершеного будівництва (до реконструкції) є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача у справі, а лише впливає на розмір часток сторін у спірному майні.

Тому реєстрація після реконструкції права власності на закінчений будівництвом та зданий в експлуатацію житловий будинок лише за відповідачем без згоди позивача є порушенням прав її як співвласника вказаного майна.

Схожа правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі №375/1429/17 (провадження №61-34471св18).

За вище наведених обставин, оскільки завершення будівництва об`єкта незавершеного будівництва 70 % готовності по АДРЕСА_1 , здійснено відповідачем ОСОБА_4 після розірвання шлюбу із позивачем за його особисті кошти, а відтак немає підстав вважати набуття житлового будинку у частині 30 % його набуттям у спільну власність сторін.

Відтак, в даному випадку тягар доказування щодо спростування презумпції права особистої власності ОСОБА_4 на 30 % житлового будинку по АДРЕСА_1 , покладено на позивача у справі, оскільки саме сторона позивача стверджує, що спірний будинок добудований ще під час перебування сторін у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що завершення будівництва об`єкта незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 здійснено сторонами у справі за час їх перебування у шлюбі, стороною позивача суду не подано.

Разом з таким, такі твердження спростовуються іншими, доказами, що є в матеріалах справи, а саме: копією Повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта (а.с.38-40) та копією Декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ24, виданої 05.05.2018 Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області (а.с.41-42), які підтверджують, що завершення будівництва об`єкта незавершеного будівництва 70 % готовності по АДРЕСА_1 , здійснено відповідачем ОСОБА_4 в період з 13.11.2017 до 05.05.2018, тобто після розірвання шлюбу між сторонами.

За вище наведених доказів та обставин в їх сукупності суд дійшов висновку про те, що ступінь будівельної готовності житлового будинку по АДРЕСА_1 станом на момент розірвання шлюбу слід прийняти за 70 відсотків.

Також завершений будівництвом спірний житловий будинок з готовністю 100 %, реконструйовано відповідачем після розірвання шлюбу, тому 30 % вартості виконаних робіт понесено відповідачем і є його особистою власністю (100 % (готовність об`єкта станом на 05.05.2018) 70 % (готовність об`єкта на момент розірвання шлюбу) = 30 %).

Доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, про те, що спірний будинок зі стадії готовності 70 % до стадії готовності 100 % було доведено за час перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти сторін позивачем суду подано не було.

З урахуванням вище наведеного, суд дійшов висновку про те, що за позивачкою необхідно визнати право власності на 35/100 спірного житлового будинку (ступінь будівельної готовності якого складає 100 відсотків), виходячи з наступних розрахунків:

70 % (спільна сумісна власність подружжя) : 2 = 35 %.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з положеннями ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення.

За загальним визначенням строком звернення до суду є проміжок часу після виникнення спору, протягом якого особа має право звернутися до суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Після закінчення цього часу особа не втрачає права звернутися з позовом, але у задоволенні цього позову може бути відмовлено лише на тій підставі, що пропущений строк звернення.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 р. у справі № 369/6892/15-ц).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Нормами статті 258 ЦК України презюмується, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до частини 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з приписами частини 1 статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч.1, 5 ст.261 ЦК України).

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також Верховним Судом у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17.

Таким чином, в даній категорії справ, при встановленні наявності підстав для задоволення позовних вимог, на підставі належних доказів, необхідно встановити коли саме стали відомі або могли бути відомі позивачу заперечення його права, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, що може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами був спір щодо поділу незавершеного будівництва, однак позов було залишено без розгляду та в подальшому сторонами досягнуто домовленість щодо користування зазначеним нерухомим майном, відповідач не намагався відчужити спірне нерухоме майно, проте в 2018 році без згоди позивачки зареєстрував право власності на завершений будівництвом житловий будинок 100 відсотків готовності.

Тому реєстрація після реконструкції права власності на закінчений будівництвом та зданий в експлуатацію житловий будинок лише за відповідачем без згоди позивача є порушенням прав її як співвласника вказаного майна, про що сторона позивача дізналася під час розгляду цієї справи в суді, а тому суд дійшов висновку, що в даному випадку строк позовної давності позивачкою не пропущено.

Схожа правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі №375/1429/17 (провадження №61-34471св18).

Інші доводи учасників справи на висновки суду не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Додатково, суд звертає увагу, що статтею 49 ЦПК України передбачено право позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Як зазначено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17, процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вимоги ст.49 ЦПК України, суд вважає, що заяву про уточнення позовних вимог слід вважати заявою про зміну предмета або підстав позову, яка може бути подана виключно на стадії підготовчого судового засідання, а отже, така приймається до розгляду, оскільки подана на стадії підготовчого розгляду справи. Таким чином, судом приймається до розгляду заява про уточнення позовних вимог від 25 травня 2022 року, оскільки така подана після закриття підготовчого засідання.

Позивач має право до початку судового розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 22 січня 2020 року по справі № 826/19197/16.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що за позивачкою необхідно визнати право власності на 35/100 спірного житлового будинку.

Частиною 3 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У зв`язку з клопотанням сторони позивача, суд не вирішує питання розподілу судових витрат (а.с.85-85 зворот).

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.4,12,13,19,81,81/,82,89, 141,258-259,263-265 ЦПК України, ст.ст.60,61,68,65,69,70,71 СК України, ст.ст.256,260,261,265,368 ЦК України,суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати житловий будинок загальною площею 107,7 м.кв., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 239, об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_3 право власності на 35/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 239.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяСеменишин О. З.

Повний текст судового рішення виготовлено 16 серпня 2022 року.