ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 641/5618/20

провадження № 61-12282св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Карпенко С. О. (судді-доповідача),

суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська міська рада,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 2 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Маньковської О. О., та постанову Харківського апеляційного суду від 9 червня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Харківської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її рідний брат - ОСОБА_3 , після яких відкрилась спадщина на відповідні частки квартири АДРЕСА_1 .

За життя мати та брат, а саме 19 травня 2006 року та 25 липня 2013 року відповідно, склали заповіти, якими заповіли все належне їм майно позивачеві. Зазначені заповіти посвідчені державним нотаріусом Сьомої харківської міської державної нотаріальної контори Теленковою І. В.

Вказує, що у визначений законом строк спадщину не прийняла, оскільки проживала за межами України, а саме в Італії, а також у зв`язку з пандемією короновірусу.

У липні 2020 року вона повернулась до України і звернулася до державного нотаріуса Сьомої харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

17 липня 2020 року державний нотаріус Сьомої харківської міської державної нотаріальної контори Сімакова О. Г. відмовила їй у видачі відповідного свідоцтва, посилаючись на те, що у встановлений законодавством строк вона не зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визначити їй додатковий строк тривалістю три місяці для прийняття спадщини після матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після брата - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 2 грудня 2020 року позов задоволено.

Визначено ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці для прийняття спадщини після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення мотивоване тим, що позивач є спадкоємцем, яка пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки оголошений у світі карантин, пов`язаний з розповсюдженням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СoV-2, позбавив позивача можливості перетнути кордон України. Встановивши, що нотаріус відмовила позивачу у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском шестимісячного строку, проте цей строк пропущений з поважних причини, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Постановою Харківського апеляційного суду від 9 червня 2021 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 2 грудня 2020 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу Харківської міської ради, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2021 року Харківська міська рада подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 2 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 9 червня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки при вирішенні справи судами не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 691/481/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 761/794/15-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 9 листопада 2020 року у справі № 466/5674/17, від 4 березня 2020 року у справі № 640/8507/17, від 13 грудня 2018 року у справі № 235/4294/17.

Посилаючись на зазначене, Харківська міська рада просила про задоволення касаційної скарги.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 6 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Комінтернівського районного суду м. Харкова матеріали цивільної справи № 641/5618/20.

Відповідно до змісту ухвали Верховного Суду від 6 серпня 2021 року підставами відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 691/481/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 761/794/15-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 9 листопада 2020 року у справі № 466/5674/17, від 4 березня 2020 року у справі № 640/8507/17, від 13 грудня 2018 року у справі № 235/4294/17.

Ухвалою Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 30 жовтня 2019 року.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 19 листопада 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області складено відповідний актовий запис № 16733 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_4

7 березня 1987 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з громадянином Італії - ОСОБА_5 та змінила прізвище на « ОСОБА_4 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Комінтернівської районної ради народних депутатів 14 квітня 1992 року.

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 25 листопада 1957 року Комінтернівським райбюро органу запису актів громадянського стану, та свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Пономаренківською селищною радою Харківського району Харківської області, суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є рідними братом і сестрою.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 травня 2006 року ОСОБА_2 складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сьомої харківської державної нотаріальної контори Теленковою І. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1039, відповідно до змісту якого заповідач належну їй 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1

25 липня 2013 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сьомої харківської державної нотаріальної контори Теленковою І. В., за яким належне йому майно заповів ОСОБА_1 , зокрема, іншу 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Постановою державного нотаріуса Сьомої харківської міської державної нотаріальної контори від 17 липня 2020 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 25 липня 2013 року Сьомою харківською державною нотаріальною конторою та зареєстрованим за № 1-557, на квартиру АДРЕСА_1 , після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з пропуском встановленого законом шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи), яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти (частина перша статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269 та частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України передбачено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Звертаючись з відповідним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що на час відкриття спадщини вона перебувала на території Республіки Італії. З метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої короновірусом SARS-Cov-2, у всьому світі оголошено карантин з обмеженням пересування та закриттям кордонів між країнами. Крім того, наголошувала на тому, що Італія входила в десятку країн світу, де було зареєстровано найбільшу кількість випадків захворювання на Covid-19. Саме з цих причин вона пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини, а тому просила визначити їй додатковий строк у три місяці для прийняття спадщини.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 має вид на проживання на території Республіки Італії і на час відкриття спадщини перебувала в Італії, де було введено загальнонаціональний режим ізоляції у зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої короновірусом SARS-Cov-2, що виключало як виїзд за кордон країни, так і відправлення поштової кореспонденції в інші країни.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин, який неодноразово продовжувався.

З електронного квитка ОСОБА_1 на літак суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 6 липня 2020 року прибула на територію України, а 17 липня 2020 року державний нотаріус Сьомої харківської міської нотаріальної контори розглянула її заяву про прийняття спадщини та відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропуском шестимісячного строку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що введення карантину у країнах усього світу з обмеженням пересування і листування та закриттям кордонів між країнами унеможливило своєчасне звернення спадкоємця до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тому дійшов висновку про поважність причин пропуску ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини за заповітом, визначеного частиною першою статті 1270 ЦК України.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і касаційний суд.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, та якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 691/481/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 761/794/15-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 9 листопада 2020 року у справі № 466/5674/17, від 4 березня 2020 року у справі № 640/8507/17, від 13 грудня 2018 року у справі № 235/4294/17.

Зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Постанова Верховного Суду від 10 червня 2021 року (справа № 691/481/18), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на постанову апеляційного суду Черкаської області від 30 січня 2019 року у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й касаційний суд, вказував на те, що за відсутності постанови нотаріуса про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину позовні вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є передчасними та необґрунтованими. Також судом зазначено, що наявність хвороб у позивача не було тією підставою, яку судом можна було б визнати такою, що об`єктивно перешкоджала звернутися їй до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після племінника, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а з відповідним позовом позивач звернулась до суду 27 квітня 2018 року, тобто більше ніж, через шість років.

Постанова Верховного Суду від 25 квітня 2019 року (справа № 761/794/15) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року у справі про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, надання додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд вказував на те, що позивачем не доведено поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки сам по собі факт необізнаності про смерть спадкодавця не свідчить про наявність істотних труднощів у спадкоємця для звернення з відповідною заявою до нотаріальної контори і не є причиною, пов`язаною з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Касаційний суд погодився з такими висновками апеляційного суду і, як наслідок, залишив рішення апеляційного суду без змін.

Постанова Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року (справа № 766/14595/16), на яку вказував заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 6 листопада 2018 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 12 березня 2019 року у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та за зустрічним позовом про усунення від права на спадкування. Скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні первісного і зустрічного позовів відмовлено, суд касаційної інстанції вказував на неврахування апеляційним судом того, що позивач знав про смерть батька та не був позбавлений можливості звернутися до нотаріуса до відрядження або надіслати на адресу нотаріуса заяву про прийняття спадщини під час відрядження. Крім того, позивач не довів, що у період з 1 червня 2016 року до 1 жовтня 2016 року він безвиїзно знаходився у с. Більшовик Голопристанського району Херсонської області, відстань від якого до м. Херсона (місце відкриття спадщини) становить близько 94 км.

Постанова Верховного Суду від 4 березня 2020 року (справа № 640/8507/17) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на постанову апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2018 року у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено, Верховний Суд вказував на те, що тяжка та тривала хвороба позивача є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки призвела до об`єктивних та істотних труднощів щодо вчинення нотаріальної дії, а саме подання заяви про прийняття спадщини у строк, передбачений статтею 1270 ЦК України. При цьому вважав помилковим посилання суду першої інстанції на те, що проживання позивача за межами України є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Разом з тим, вказаний висновок суду першої інстанції не став підставою для скасування судового рішення, оскільки помилкове посилання у судовому рішенні на те, що проживання позивача за межами України є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, не призвело до неправильного вирішення спору.

Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року (справа № 235/4294/17) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Донецької області від 13 березня 2018 року у справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що спадкова справа не відкривалась, позивач після смерті батька до державної нотаріальної контори щодо оформлення спадкових прав не зверталась, обґрунтована постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу не видавалась. Без попереднього звернення до нотаріальної контори неможливо вирішити питання про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки відсутні підстави вважати порушеними спадкові права позивача, а також відсутність згоди інших спадкоємців на оформлення спадкових прав останньої відповідно до частини другої статті 1271 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди попередніх інстанцій вважали позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Касаційний суд погодився з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

У постанові Верховного Суду від 9 листопада 2020 року (справа № 466/5674/17), на яку також посилається заявник, міститься висновок про те, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про смерть спадкодавця і наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

Отже доводи заявника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 691/481/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 761/794/15-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 9 листопада 2020 року у справі № 466/5674/17, від 4 березня 2020 року у справі № 640/8507/17, від 13 грудня 2018 року у справі № 235/4294/17, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки предмет спору, підстави позову та фактичні обставини справ, на які посилається заявник, і фактичні обставини справи, яка переглядається, є різними, а відтак, відсутні правові підстави вважати, що суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Наведені заявником доводи про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права фактично зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Україниякщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуХарківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 2 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 9 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук