РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням судді Єршової Л.С.

за участю секретаря судового засідання Тончевої П.В.,

представника позивача Коюди М.А.,

представника відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» Борщенка К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одеська міська рада, про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одеська міська рада, про витребування від ОСОБА_1 нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 129,4 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15512231), на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 129,4 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, скасування записів про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 129,4 кв.м., визнання недійсним договору іпотеки від 05 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е.

Позовна заява обґрунтована тим, що нежитлове приміщення підвалу загальною площею 129,4 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, що підтверджується наступним.

У відповідності до ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Підставою для набуття права комунальної власності є передання майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

Зокрема, до такого майна був віднесений житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів.

На виконання зазначеної постанови, рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування був включений житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів.

Окрім того, судами касаційних інстанцій вже встановлювався факт того, що весь житловий та нежитловий фонд в межах міста Одеси, за виключенням державної власності, колективної власності та особистої власності перейшов до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

На виконання рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.10.2004 р. № 678 за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради було зареєстровано право власності на частину нежитлового приміщення підвалу загальною площею 129,4 кв.м, а саме, на 62,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13.05.2005 р.

Право власності на зазначене нежитлове приміщення, площею 62,6 кв.м., належним чином зареєстроване комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.05.2005 р. № 7301506.

Крім того, як зазначає позивач, Приморським районним судом м. Одеси слухалася справа № 2-5188/11 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб - ОСОБА_4 , Одеської міської ради та Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування нерухомого майна та виселення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.03.2014 року позов Департаменту було задоволено, рішенням суду апеляційної інстанції рішення Приморського районного суду м. Одеси змінено в частині зазначення площі майна, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.01.2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 року було залишено без змін.

Таким чином, на думку позивача, судами було встановлено, що спірний об`єкт є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси, що і стало підставою для звернення до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою від 19.11.2018 року суддею Приморського районного суду м. Одеси Єршовою Л.С. справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні.

У підготовчому судовому засіданні 25.11.2019 року замінено відповідача Акціонерний-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» на правонаступника Акціонерне товариство «Альфа Банк».

У судовому засіданні 01.06.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у ньому.

У судовому засіданні представник відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у поясненнях. Так, на думку представника Банку, позовні вимоги є недоведеними, оскільки позивач не довів тотожність нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 129,4 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлових приміщень площею 62,6 кв.м. та 49,9 кв.м. за вказаною адресою. Також представник Банку наполягав на застосуванні судом строків позовної давності, які на його думку, позивачем пропущені.

Відповідач ОСОБА_1 та представник третьої особи - Одеської міської ради до суду не з`явились, причини неявки суду не повідомили, були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані учасниками справи докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.05.2006 р. рішенням Господарського районного суду м. Одеси були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до Одеської міської ради, КП «МБТІ та РОН» про визнання права власності на нежитлове приміщення підвалу. За СПД ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлові підвальні приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме1-1 основне- 53кв.м, 1-2 підсобне -9,6кв.м,1-3 основне 49,9кв.м, загальна площа 112,5кв.м; зобов`язано КП «ОМБТІ та РОН» зареєструвати право власності СПД ОСОБА_2 на вказані нежитлові приміщення підвалів; вирішено питання щодо судових витрат, а саме: 1-1 основне - 53,0 кв.м, 1-2 підсобне - 9,6 кв.м, 1-3 основне - 49,9 кв.м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, на підставі постанови Вищого Господарського суду України від 18.10.2006р. рішення Господарського суду Одеської області від 05.05.2006р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду 1 інстанції.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.01.2007р. провадження по справі було припинено.

В січні 2011 р. представництво по управлінню комунальної власності ОМР ( на теперішній час Департамент комунальної власності ОМР) звернулося до Приморського районного суду м. Одеси до відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_4 , ПАТ «Укрсоцбанк» з позовом про визнання договору купівлі продажу недійсним, витребування майна, виселення.

При цьому, позивач посилався на те, що Територіальній громаді в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на нежиле підвальне приміщення, яке видано 13.05.2005р. належить на праві власності нежиле приміщення підвалу, загальною площею 62,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-5188/11 від 27.03.2014р. позов задоволено. Суд визнав недійсним договір купівлі продажу від №3639 від 20.09.2006р., посвідчений нотаріусом, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 . Витребувано у відповідача ОСОБА_1 нежиле приміщення підвалу загальною площею 49,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 виселена з нежилого приміщення підвалу загальною площею 49,9кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 року частково задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 . Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.03.2014р. по справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору купівлі продажу від 20.09.2006р., між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №3639, про витребування у ОСОБА_1 нежитлове підвальне приміщення загальною площею 49,9кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, скасовано. Позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання недійсним договору купівлі продажу, витребування нерухомого майна, виселення, задоволено частково, витребувано у ОСОБА_1 і передано власнику, Територіальній громаді в особі Одеської міської ради нежиле приміщення підвалу загальною площею 62,6кв.м, відображеному в технічному паспорті від 06.05.2005р., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_1 звільнити шляхом виселення нежитлове підвальне приміщення загальною площею 62,6 кв.м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності Територіальній громаді в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на нежиле підвальне приміщення, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.10.2004р. №672, в задоволенні позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Публічне акціонерне товариство « Укрсоцбанк», про визнання недійсним договору купівлі продажу від 20.09.2009р., між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №3639, відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.01.2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 року було залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 року, технічні паспорти на нежитлові приміщення підвалів за адресою: АДРЕСА_1 оформлювалися на кожного власника по мірі того, як укладалися угоди: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , останнього власника ОСОБА_1 .

Відповідно до даних технічного паспорта і договору купівлі продажу від 05.02.2008р. на ОСОБА_1 було оформлене право власності на нежитлове приміщення підвалів загальною площею 129,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 року встановлено, що враховуючи, що Одеська міська рада є власником нежитлового приміщенням підвалів площею 62,6 кв.м, ОСОБА_2 не мав право розпоряджатися власністю громади, відповідно, відповідач ОСОБА_1 , незаконно набула право власності на нежитлове приміщення підвалів в розмірі 62,6 кв.м.

З вказаних підстав апеляційним судом зазначено, що вимоги Департаменту комунальної власності ОМР до останнього власника ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлового приміщення підвалів загальною площею 62,6кв.м обгрунтовані, ОСОБА_1 зобов`язана звільнити підвальне приміщення у у розмірі 62,6кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Також рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 року встановлено, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності на нежитлове приміщення підвалу на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 05.05.2006р., яке в подальшому було скасовано, таким чином права територіальної громади, в особі Одеської міської ради на нежитлове приміщення підвалів, загальною площею 62,6 кв.м. захищаються шляхом задоволення позову власника, територіальної громади, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання відповідача ОСОБА_1 звільнити приміщення підвалів в розмірах 62,6 кв.м.

Крім того, як встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 року, яке набрало законної сили, нежитлове приміщення підвалів за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 62,6 кв.м, що належить територіальній громаді в особі Одеської міської ради, є частиною нежитлової приміщення підвалів загальною площею 129,4 кв.м. При цьому зазначені обставини в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Враховуючи вищевикладене, питання щодо належності територіальній громаді м. Одеси нежитлового приміщення підвалів, загальною площею 62,6 кв. за адресою: АДРЕСА_1 , вже вирішено рішенням суду, яке набуло законної сили. При цьому представником позивача підтверджено, що вказане рішення суду виконане та жодним чином не обґрунтовано повторне звернення до суду у частині вказаних позовних вимог.

Щодо іншої частини підвалу площею 66,8 кв.м. (129,4 кв.м. 62,6 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає, що жодних доказів її належності територіальній громаді м. Одеси позивачем до суду не надано.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12 і 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст.ст. 76 - 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Судом встановлено, що позивач належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги щодо витребування від ОСОБА_1 нежитлового приміщення підвалу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , площею 66,8 кв.м. (129,4 кв.м. 62,6 кв.м., питання щодо належності яких територіальній громаді м. Одеси вже вирішено рішенням суду), усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, суду не надав. При цьому, інші позовні вимоги є похідними від зазначених позовних вимог.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що представник відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заявляв клопотання про застосування строків позовної давності.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до зазначених правовідносин, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зазначено, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями.

Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, наведених у постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16, за змістом яких початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України мав відліковуватись з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, за змістом якого приписи про позовну давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються.

Відомості про останнього набувача спірного приміщення, яким стала ОСОБА_1 мали бути відомі позивачу ще з дати набуття нею права власності (2008 рік), проте з даним позовом Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду лише 27 січня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одеська міська рада, про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, визнання недійсним договору іпотеки, задоволенню не підлягає саме через необґрунтованість позовних вимог, оскільки під час судового розгляду позивач належними та допустимими доказами не довів, що його право чи інтерес не порушені.

Згідно з ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України суд скасовує заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2019 року, а саме - арешт на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 129,4 кв.м., шо розташоване за адресою; АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 15512231.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одеська міська рада, про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, визнання недійсним договору іпотеки, залишити без задоволення.

Заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали суду від 29.01.2019 року, а саме - арешт на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 129,4 кв.м., шо розташоване за адресою; АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 15512231, скасувати.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 16.09.2022 року.

Суддя Л.С. Єршова