УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 369/8861/18

провадження № 61-8316ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 жовтня 2021 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 жовтня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 жовтня 2021 року та постановою Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 жовтня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження

№ 61-11414св19), від 16 червня 2021 року у справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Рішення суду першої інстанції не є предметом перегляду касаційного суду з огляду на скасування вказаного рішення Київським апеляційним судом.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, Києво-Святошинський районний суд Київської області виходив з того, що право ОСОБА_2 на користування квартирою є припиненим з огляду на його вибуття для постійного проживання у квартиру АДРЕСА_2 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.

Суд апеляційної інстанції вказав, що позивачем не надано достатніх доказів, на підставі яких можна дійти висновку про втрату ОСОБА_2 інтересу до житла та вибуття його на постійне проживання до іншої квартири.

Апеляційний суд дійшов висновку, що за тимчасової відсутності особа хоча фактично і не користується житловим приміщенням, проте зберігає наміри відноситися до нього як до свого постійного місця проживання, у той час як при вибутті особи на нове місце проживання така особа не лише втрачає право користування попереднім житловим приміщенням з моменту вибуття з нього,

а й втрачає наміри ставитися до нього як до свого місця постійного проживання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 проживають і зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3

ОСОБА_1 знято з квартирного обліку у зв`язку з тим, що його брат ОСОБА_2 отримав однокімнатну квартиру, батько та мати померли, тобто житлові умови ОСОБА_1 покращилися.

ОСОБА_2 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 .

Судом апеляційної інстанції на підставі акта обстеження матеріально-побутових умов від 2 лютого 2017 року встановлено, що квартира АДРЕСА_2 потребує ремонту.

Висновком судового експерта Судової незалежної експертизи України

№ ED-1727-1-1826.21 від 27 липня 2021 року встановлено, що в опалювальний період мікроклімат приміщень квартири № 116 не відповідав санітарним вимогам, передбаченим пунктом7.28 ДБН В.2.2-15-2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення». Крім того, на сьогоднішній день в квартирі не закінчені роботи з улаштування сантехнічних приладів, системи водопостачання та каналізації, що унеможливлює використання приміщень кухні, ванної кімнати, туалету за прямим призначенням, тому не відповідає визначенню пункту 3.15 та вимогам пункту 7.19 вказаних норм. Також відсутність систем газопостачання, незакінченого улаштування системи електропостачання та відсутність електрики також унеможливлює використання кухні для приготування їжі, тобто за призначенням. Експертом дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_2 не придатна для проживання у відповідності до вимог санітарних та технічних норм.

Актом обстеження матеріально-побутових умов від 6 серпня 2021 року, складеного соціальним менеджером ОСОБА_7 та провідним фахівцем з соціальної роботи ОСОБА_8 , встановлено, що ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_2 , оскільки житло не придатне для проживання. В квартирі немає світла, холодна вода, немає газової плити; після забудовника пусті стіни та підлога.

Апеляційним судом встановлено, що у 2018 році ОСОБА_2 звертався до Уповноваженого Президента України з прав людей з інвалідністю щодо забезпечення неблагоустроєним житловим приміщенням. Вказане звернення перенаправлене до Київської обласної державної адміністрації для сприяння заявнику у вирішенні питання благоустрою наданого йому житлового приміщення.

За наявними у матеріалах справи доказами судом апеляційної інстанції також встановлено, що ОСОБА_2 20 червня 2014 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 призваний у Збройні Сили України.

31 липня 2014 року ОСОБА_2 під час несення служби отримав вогнепальне кульове поранення черевної порожнини та заочеревинного простору з пошкодженням тонкої кишки та лівої нирки, ліковане оперативно. У зв`язку із захворюванням внаслідок отриманого поранення (наслідки кульового поранення черевної порожнини у вигляді злукової хвороби, стан після видалення лівої нирки, ушивання кишківника) рішенням ВЛК відповідача визнано непридатним до військової служби та встановлено інвалідність другої групи довічно.

ОСОБА_2 є особою з інвалідністю другої групи, що судом апеляційної інстанції встановлено на підставі посвідчення від 19 лютого 2015 року № НОМЕР_1 .

У період з 19 вересня 2016 року до 16 жовтня 2016 року, з 9 листопада 2016 року до 21 листопада 2016 року, з 6 березня 2017 року до 2 квітня 2017 року,

з 2 червня 2017 року до 6 червня 2017 року, з 28 серпня 2017 року до 12 вересня 2017 року, з 13 жовтня 2017 року до 24 жовтня 2017 року, з 4 грудня 2017 року до 10 січня 2018 року, з 16 лютого 2018 року до 19 березня 2018 року, з 28 березня 2018 року до 17 квітня 2018 року, з 17 квітня 2018 року до 21 травня 2018 року, з 21 травня 2018 року до 24 травня 2018 року, з 24 травня 2018 року до 11 червня 2018 року, з 27 червня 2018 року до 17 липня 2018 року, з 17 липня 2018 року до 14 серпня 2018 року, з 15 серпня 2018 року до 26 серпня 2018 року, з 21 вересня 2018 року до 2 жовтня 2018 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в медичних закладах, а також на реабілітації.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 7 Житлового кодексу (далі - ЖК) України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями частини другої статті 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК України, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 з травня 2016 року не з`являвся у спірній квартирі, оскільки змінив місце проживання. Як на правову підставу задоволення позову посилався на частину другу статті 107 ЖК України.

Встановивши, що відсутність ОСОБА_2 за місцем реєстрації зумовлена поважними причинами (вибуття на військову службу, проходження лікування та реабілітації після отриманого поранення) і є тимчасовою, а інтерес до спірної квартири відповідач не втратив; іншого придатного для проживання житла відповідач не має, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що факт втрати ОСОБА_2 інтересу до спірного житла та факт вибуття відповідача на постійне проживання до іншої квартири не доведено позивачем належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції виходив з принципу змагальності сторін і зазначив, що сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції.

Встановивши, що ОСОБА_1 доказів на підтвердження своїх вимог не надано, суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні позову.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження №61-11414св19), від 16 червня 2021 року у справі № 289/2299/18, відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними з правовідносинами у справі № 369/8861/18; справи № 755/16152/16-ц та № 289/2299/18 касаційним судом передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 289/2299/18 вказано про доведеність Макарівською квартирно-експлуатаційною частиною району належними і допустимими доказами своїх вимог у відповідній частині.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність станови суду апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук