Справа № 392/496/22
Провадження № 2/392/406/22
10 серпня 2022 року м. Мала Виска
Маловисківський районний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді - Бадердінової А.В., секретар судового засідання Жельман О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Мала Виска цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
Ухвалою судді від 02.06.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
Представник позивача Кіріченко В.М., на підставі довіреності №3013-К-Н-О від 10.08.2021 року, подав заяву зареєстровану судом 31.05.2022 року за вх.№3866, про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 у судові засідання, призначені на 22.06.2022 та 10.08.2022 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином в розумінні положень п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, судова повістка направлялась за зареєстрованим місцем проживання, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.83, 84), також повідомлявся шляхом поміщення оголошення на веб-сайті судової влади України про виклик відповідача в судове засідання, при чому з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов, зустрічний позов, будь-які клопотання, заяви чи докази, від нього не надходили.
З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України.
Заперечення від сторін проти заочного розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходило.
У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.
За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів.
Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
14.06.2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (скорочена назва ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва АТ КБ «ПриватБанк»).
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23.07.2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання відповідачем анкети- заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк. При цьому, відповідач погодилася з тим, що зазначена заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приватбанку і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення.
4004,01 грн. - заборгованість за відсотками користування кредитом;
Виконуючи приписи ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи оцінку аргументам, наведеним позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 12 ЦПК.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У частині 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України).
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Судом встановлено, що позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», пред`являючи вимоги про повернення кредиту, просив, крім заборгованості за кредитом (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути з відповідача також і заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Аналізуючи анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку 23.07.2013 року встановлено, що в ній не зазначено процентна ставка, не містить умов договору про можливість нарахування відсотків, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
АТ КБ "ПРИВАТБАНК" пред`являючи вимоги про погашення кредиту просив стягнути заборгованість за тілом кредиту та відсотками. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНК, а також Тарифи розміщені на сайті www://privatbank.ua/terms, в яких, зокрема, визначені права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, а також підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту із визначеними в ньому: 1) процентними ставками за користування кредитом в межах пільгового періоду та поза ним; 2) порядком повернення кредиту (зокрема, розміром і періодичністю внесення платежів).
Крім того, представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» на обґрунтування позовної вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками зазначив у позовній заяві про те, що прострочені відсотки - це нараховані відсотки за користування кредитним лімітом, які на конкретну дату мали бути погашені відповідачем, але не погашені, або погашені частково не у повному обсязі.
Разом з тим, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача ОСОБА_1 про його ознайомлення з ними, а в анкеті-заяві, підписаній відповідачем 23.07.2013 року, не встановлений строк кредитування, не зазначена процентна ставка за користування наданими в кредит грошовими коштами, як і не визначені інші фінансові умови кредитування, передбачені Тарифами та Умовами, зокрема, дата, на яку відповідачем мало б бути здійснено погашення нарахованих відсотків за користування кредитним лімітом.
З огляду на викладене, судом враховується, що позивач в своєму розрахунку кредитної заборгованості при визначенні суми заборгованості за простроченими відсотками, жодним чином не мотивував їх нарахування, в тому числі, не зазначив підстав для визнання заборгованості за вказаними відсотками простроченою.
Отже, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг із Тарифів і Витяг із Умов надавались для ознайомлення відповідачу та він погодився з ними, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити та вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено постановою Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Належних в розумінні ч.1 ст.77 ЦПК України доказів укладення між сторонами договору інших угод з цього приводу позивачем під час судового розгляду надано не було.
З огляду на викладене, позивачем не було надано суду доказів того, що саме додані банком до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач ОСОБА_1 , погоджуючись з ними шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, і сама лише обставина наявності відповідної редакції Умов та Правил надання банківських послуг, розміщеної на офіційному сайті банку на дату підписання відповідачем анкети-заяви 23.07.2013 року, жодним чином не спростовує даного висновку суду.
Таким чином, до спірних правовідносин сторін неможливо застосувати правила ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, і який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», як до дати виникнення спірних правовідносин сторін (23.07.2013 року), так і до моменту звернення позивача до суду з даним позовом (31.05.2022 року), а тому, за відсутності в безпосередньо підписаній відповідачем анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, в тому числі, і щодо їх розміру та строків погашення, враховуючи не подання позивачем належних доказів на підтвердження конкретних запропонованих відповідачу Умов та Правил надання банківських послуг, додані до позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», не можуть свідчити про прийняття відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, запропонованих їй позивачем, як кредитором, умов та приєднання її, як другої сторони, до запропонованого договору в цілому, а, отже, не можуть оцінюватися судом як стандартна (типова) форма, встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.
Такий висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, який відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
За змістом ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Надані позивачем Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк, розміщено на сайті банку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Доданий представником позивача до позовної заяви паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем ОСОБА_1 14.07.2020 року, також не є належним в розумінні ст.77 ЦПК України доказом на підтвердження узгодження між сторонами розміру відсотків за користування кредитними коштами та порядку їх нарахування з огляду на те, що за змістом підписаної відповідачем ОСОБА_1 , анкети-заяви від 23.07.2013 року, паспорт споживчого кредиту не є складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Таке правозастосування узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 року по справі № 393/126/20 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, які суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Тобто, наданий позивачем АТ КБ «ПриватБанк» паспорт споживчого кредиту не може бути і доказом ознайомлення відповідача з конкретними запропонованими йому умовами кредитування, оскільки в підписаній відповідачем анкеті-заяві від 23.07.2013 року відсутні будь-які відомості про те, яку саме кредитну карту типу «Універсальна» отримав відповідач. Натомість у паспорті споживчого кредиту одночасно зазначені два типи кредитного продукту: карта «Універсальна» та «Універсальна ГОЛД» без будь-якої конкретизації того, за якою саме картою відповідачем ОСОБА_1 були обрані умови кредитування.
Судом також враховується, що зазначена в паспорті споживчого кредиту інформація про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, зберігає чинність та є актуальною до 29.07.2020 року.
Разом з тим, проведений банком розрахунок заборгованості відповідача ОСОБА_1 заборгованості за відсотками користування кредитом, охоплює період з 01.10.2020 року по 01.02.2022 року.
Крім того, судом встановлено, що у пункті 4 паспорту споживчого кредиту безпосередньо міститься застереження про те, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, а в п.7 паспорту споживчого кредиту зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що доданий до позовної заяви паспорт споживчого кредиту містить лише узагальнену інформацію про запропоновані банком варіанти умов кредитування та орієнтовної загальної вартості кредиту, яка надається споживачу для ознайомлення, та передує укладенню самого договору про споживчий кредит на обраних споживачем умовах кредитування після проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача, а тому сам факт підписання відповідачем ОСОБА_1 паспорту споживчого кредиту 14.07.2020 року без надання банком будь-яких підтверджень про конкретні прийняті відповідачем умови кредитування, не спростовує висновку суду про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, їх розміру та строків погашення.
Таким чином, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору, передбачених Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та паспорті споживчого кредиту, зокрема, щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами (їх розміру та строків погашення), з урахуванням того, що анкета-заява, підписана відповідачем, не містить вказаних умов, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за відсотками за користування кредитом.
Вирішуючи питання щодо судових витрат суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме в сумі 1946. 67 грн., що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.4,12,13,76-81,89,141,259,263-265,268 ЦПК України, суд,
Позовну заяву Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 1946 (одна тисяча дев`ятсот сорок шість) грн. 67 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивачем на рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасники справи:
- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя Альона Володимирівна Бадердінова