ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1040/22 Справа № 201/2913/21 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2021 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що 11.09.2020р. між позивачкою та ОСОБА_1 укладено договір позики, який оформлено розпискою, відповідно до якої відповідачкою було отримано від позивачки грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США. У подальшому, 12.09.2020р. між позивачкою та ОСОБА_1 укладено договір позики, який оформлено розпискою, відповідно до якої відповідачкою було отримано від позивачки грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США. Позивачкою прийняті на себе зобов`язання, а саме, передача відповідачці грошових коштів виконано в повному обсязі, грошові кошти передані, про що свідчить підпис відповідачки на розписках від 11.09.2020р. та 12.09.2020р. Позивачкою 16.02.2021р. на адресу відповідачки було направлено вимогу від 09.02.2021р. про сплату грошових коштів, із зазначенням реквізитів для проведення оплати в повному обсязі, на які необхідно повернути отримані раніше грошові кошти, впродовж 7 днів з моменту отримання даної вимоги. Дана вимога була отримана відповідачкою 18.02.2021р., згідно з інформації про відстеження поштового відправлення. Посилаючись на ст.ст. 509, 526, 610, 625 ЦК України, просила задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачки грошові кошти у розмірі 3000 доларів США (а.с. №3-5).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3000 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі по сплаті судового збору у розмірі 908 грн.

В апеляційній скарзі на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2021 року ОСОБА_1 просить рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2021 року по справі №201/2913/21 скасувати, прийняти нове рішення , яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити повністю. Судові витрати покласти на позивача.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2021 року, ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2021 року залишити без змін.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.09.2020р. ОСОБА_1 було отримано від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 000 (одна тисяча) доларів США, про що відповідачкою власноруч складено розписку (а.с. № 6).

12.09.2020р. ОСОБА_1 було отримано від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США про що відповідачкою власноруч складено розписку (а.с.№ 7).

16.02.2021р. позивачкою на адресу відповідачки направлено вимогу, яка датована 09.02.2021р. про сплату грошових коштів із зазначенням платіжних реквізитів для проведення оплати впродовж 7 днів, з моменту отримання даної вимоги (а.с. № 9).

Вимога була отримана відповідачкою 18.02.2021р. (а.с. № 10-11), однак повернення грошових коштів ОСОБА_1 не здійснено.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів

Відповідно до частини першоїстатті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Оскільки у розписках не встановлено строку повернення боргу, відповідно до положень статті 1049 ЦК України позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

Відповідна вимога про повернення боргу (датована 09.02.2021р.) була направлена позивачкою на адресу відповідачки 16.02.2021р. та отримана ОСОБА_1 18.02.2021р., що також підтверджено та не спростовано відповідачкою та її представником у поданих до суду відзиві на позов та заяві від 16.06.2021р. Борг протягом встановленого строку з дня отримання вимоги не повернуто.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р.у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Як вбачається з розписок ОСОБА_1 підтверджено факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (11.09.2020р. в сумі 1000 доларів США та 12.09.2020р. в сумі 2000 доларів США), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачкою грошей у борг.

Також дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.12.2020р. у справі № 499/144/17 (61-8096св19).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки підтверджено факт отримання відповідачкою в борг (із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, дату її отримання (11.09.2020р. в сумі 1000 доларів США та 12.09.2020р. в сумі 2000 доларів США).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019р. у справі № 373/2054/16-ц, (провадження № 14-446 цс18) зазначила, що відповідно до ч. 2 статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивачки підлягає стягненню сума боргу за договорами позики від 11.09.2020р. та 12.09.2020р. в загальному розмірі 3 000 доларів США, оскільки належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що у відповідача не виник обов`язок повернути грошові кошти, оскільки в розписці не вказано про такий обов`язок, спростовуються саме фактом (необхідністю) складання таких розписок та текстом розписок, в яких зазначено, що ОСОБА_1 отримала грошові кошти у ОСОБА_2 , правова природа яких правильно встановлена судом першої інстанції, як договір позики, який передбачає обов`язок боржника повернути позику позикодавцю.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, наявність оригіналу боргової розписки у позивача ОСОБА_2 свідчить про те, що відповідач ОСОБА_1 їй грошові кошти не повернула.

Відсутність у розписці запису про зобов`язання позичальника повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2018 року у справі №686/21857/16-ц (провадження № 61-27509св18).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова