Ухвала

28 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 623/1330/18

провадження № 61-16048св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне підприємство «Золота Нива-1»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Золота Нива-1» (далі - ПП «Золота Нива-1», підприємство) про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 23серпня 2001 року, він є власником земельної ділянкидля ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,9130 га, що розташована на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області.

На підставі усної домовленості належною йому земельною ділянкою користувався відповідач, письмового договору оренди земельної ділянки між сторонами укладено не було.

У квітні 2018 року він звернувся до ПП «Золота Нива-1» з повідомленням про намір обробляти земельну ділянку самостійно та просив не включати її до виробничого процесу підприємства. Одночасно він звернувся до Центру надання адміністративних послуг Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області (далі - ЦНАП Ізюмської РДА) про надання копії договору оренди належної йому земельної ділянки, у разі наявності такого.

У відповідь на запит, ЦНАП Ізюмської РДА направив йому копію договору оренди землі від 10 січня 2008 року, предметом якого є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,9130 га, кадастровий номер :03:000:0727, що розташована на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, зареєстрованого 30 квітня 2010 року за № 02 в Ізюмському міськрайонному відділі реєстрації Харківської регіональної філії «ДП ДЗК при державному комітеті по земельних ресурсах».

Посилаючись на те, що договір оренди землі від 10 січня 2008 року він не підписував, що свідчить про відсутність його волевиявлення, спрямованого на виникнення цивільних прав та обов`язків, ОСОБА_1 просив визнати такий недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,9130 га,кадастровий номер :03:000:0727, що розташована на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, від 10 січня 2008 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позивачем факту відсутності його волевиявлення на укладення оспорюваного договору оренди землі, оскільки висновками судових почеркознавчих експертиз від 19 листопада 2018 року та від 10 грудня 2019 року підтверджено, що підпис у договорі оренди землі від 10 січня 2008 року, акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 10 січня 2008 року та акті приймання-передачі земельної ділянки в натурі від 10 січня 2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, що за змістом частини третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Суд відхилив доводи ПП «Золота Нива-1», викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що ОСОБА_1 безпосередньо та через своїх представників за довіреностями отримував орендну плату від ПП «Золота Нива-1» за 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки, оскільки такі твердження не можуть беззаперечно свідчити про волевиявлення сторони на укладення договору оренди землі на визначених у договорі істотних умовах, зокрема, щодо строку його дії, оскільки позивач оспорюваний ним договір своїм підписом не скріплював, а усна форма договору оренди землі законодавством не передбачена. Суд вважав відсутніми підстави для застосування позовної давності, оскільки ОСОБА_1 стало відомо про порушення свого права лише 19 квітня 2018 року за наслідками звернення до ПП «Золота Нива-1» з повідомленням про намір самостійно обробляти земельну ділянку.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року апеляційну скаргу ПП «Золота Нива-1» задоволено, рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку, що волевиявлення позивача на укладення оспорюваного правочину відсутнє, він не підписував договір оренди землі від 10 січня 2018 року та не уповноважував іншу особу на його підписання, істотних умова договору не погоджував. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) виклала правовий висновок, відповідно до якого у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (пункт 7.26).

Ефективним способом захисту права позивача у спірних правовідносинах є звернення з вимогою про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки у спосіб повернення земельної ділянки, тобто шляхом подання негаторного позову, який може бути заявлено впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року та залишити в силі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема вказував на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 710/2175/15-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 479/1049/16-ц, Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-2612цс15, Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК Українита витребувано матеріали справи.

Касаційна скарга ОСОБА_1 у межах доводів та вимог, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, обґрунтована посиланням на те, що станом на дату ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня

2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), судами України ухвалено понад 30 тисяч судових рішень у справах за позовами про недійсність договорів оренди земельних ділянок та близько 450 судових рішень у позовах, предметом яких було визнання таких договорів неукладеними. При цьому, рішення судів, як правило, ґрунтувалися на десятиліттями установленій судовій практиці, якій кореспондує і правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові у справі від 25 квітня 2018 року у справі № 710/2175/15-ц, який не було ураховано апеляційним судом при вирішенні спору у даній справі.

Правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), не узгоджується також з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), у якому Велика Палата Верховного Суду вказала, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17.

Установивши під час розгляду справи факт відсутності волевиявлення позивача (орендодавця) на укладення оспорюваного договору оренди землі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання такого правочину недійсним на підставі положень статей 203, 215 ЦК України. Зазначене узгоджується з правовим висновками, викладеними у постановах Верховного Суд України від 25 травня 2016 року у справі № 6-2612цс15 та Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 479/1049/16-ц.

Апеляційний суд не урахував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 про те, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору оренди землі має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій.

У відзиві на касаційну скаргу, що надійшов до Верховного Суду у грудні 2020 року, ПП «Золота Нива-1» просило відмовити в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 . Зазначило, що апеляційний суд при вирішенні спору правильно застосував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), яким змінено підхід до застосування такого способу захисту як визнання недійсним договору оренди землі з підстав того, що орендодавець його не підписував.

Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 18 січня 2021 року № 94/0/226-21 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями на підставі службової записки секретаря Третьої судової палати Висоцької В. С. у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_3 .

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві Усику Г. І., судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Ступак О. В.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2021 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2022 року поновлено касаційне провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянкидля ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,9130 га, що розташована на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області.

Згідно з договором оренди землі від 10 січня 2008 року, про визнання недійсним якого заявив позивач, земельну ділянку площею 4,9130 га, що належитьна праві власності позивачу передано в оренду ПП «Золота Нива-1» строком на 17 років. Зазначений договір зареєстрований 30 квітня 2010 року за № 02 в Ізюмському міськрайонному відділі реєстрації Харківської регіональної філії «ДП ДЗК при державному комітеті по земельних ресурсах».

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса від 19 листопада 2018 року № 19748/25491-25495, підписи від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 10 січня 2008 року, договорі оренди землі від 10 січня 2008 року, розташовані у графах: «Орендодавець», акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 10 січня 2008 року, акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 10 січня 2008 року, розташовані в рядках: «Орендодавець / ОСОБА_1 /», акті приймання-передачі земельної ділянки від 10 січня 2008 року, акті приймання-передачі земельної ділянки від 10 січня 2008 року, розташовані в рядках: «Передав орендодавець / ОСОБА_1 /», - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

У висновку судово-почеркознавчої експертизи 10 грудня 2019 року

№ 10/446СЕ-19, складеному судовим експертом Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 10 січня 2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «Орендодавець /Сухов В. Л./» у акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 10 січня 2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «Передав орендодавець / ОСОБА_1 /» у акті приймання-передачі земельної ділянки від 10 січня 2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 10 січня 2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «Орендодавець /Сухов В. Л./» у акті призначення меж земельної ділянки в натурі від 10 січня 2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «Передав / ОСОБА_1 /» в акті приймання-передачі земельної ділянки від 10 січня 2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.

У частині першій статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі ? це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з вимогами статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Істотні умови договору оренди землі визначені в статті 15 Закону України «Про оренду землі», відповідно до частини першої якої істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

У статті 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, як передбачено у частині першій статті 215 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження

№ 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (пункти 7.18, 7.26 постанови).

У випадку заперечення самого факту укладення договору оренди, ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користування належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок (пункт 7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19)).

Апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні правильно застосував до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), а тому дійшов обґрунтованого висновку, що у позові ОСОБА_1 слід відмовити з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.

Доводи касаційної скарги заявника про застосування апеляційним судом правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 710/2175/15-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 479/1049/16-ц, Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-2612цс15, Великою Палатою Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, зводяться до незгоди заявника із застосованим при вирішенні справи правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), відповідно до якого змінено підхід щодо можливості визнання недійсним правочину, який не відбувся, бо є неучиненим.

Аналізуючи аргументи ОСОБА_1 про те, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) не узгоджується з установленою судовою практикою про можливість визнання непідписаного договору, який повністю чи частково виконаний сторонами, недійсним, колегія суддів Верховного Суду ураховує, що питання необхідності відступу від зазначеного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21). У постанові від 26 жовтня 2022 року, ухваленій за результатом вирішення зазначеної вище справи, Велика Палата Верховного Суду не встановила підстав для відступу від раніше зроблених нею висновків у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), та ще раз підтвердила їх правильність зазначивши, що:

«6.49. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

6.50. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняттям та використанням іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).

6.51. Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується».

У касаційній скарзі заявник також посилається на те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішення не врахував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від від 15 січня 2020 року у справі 322/1178/17 (провадження 14-338цс19) про те, яким чином має визначатися строк дії договору оренди землі, момент укладення якого, а відтак і початок перебігу строку дії якого сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації договору, а також про можливість дострокового розірвання договору оренди землі, у разі неналежного виконання орендарем свого обов'язкуз державної реєстрації договору оренди, що, як наслідок, призвело до протиправного збільшення строку оренди, порівняно з правомірними очікуваннями орендодавця.

Однак, наведений висновок не є застосовними при розгляді цієї справи, оскільки сформульований за відмінних від справи, що переглядається, фактичних обставин. Зокрема, у цій справі знайшли своє підтвердження заперечення позивача щодо самого факту укладення оспорюваного ним договору, а тому апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні виходив з того, що такий правочин не відбувся, бо є невчиненим, а тому вимога про визнання його недійсним не забезпечить ефективний захист прав та інтересів позивача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:

- після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку);

- після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), а наявність наведеної у скарзі ОСОБА_1 підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшла підтвердження після відкриття касаційного провадження, тому відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Золота Нива-1» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак