Ухвала

Іменем України

20 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 383/686/22

провадження № 61-11806ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Боруш Андрій Олександрович, на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 1 828 430,00 грн.

Позов обґрунтовував тим, що на початку серпня 2012 року відповідач звернувся до нього з проханням надати йому у безвідсоткову позику на тривалий період кошти у розмірі 50 000,00 дол. США в гривневому еквіваленті з розрахунку за банківським обмінним курсом.

У цей же день він передав ОСОБА_1 кошти у розмірі 400 000,00 грн, що в еквіваленті становило 50 000,00 дол. США. Відповідач власноручно написав та передав позивачеві розписку, якою підтвердив отримання вказаних коштів у присутності свідків, та вказав, що зобов`язується повернути позику в строк до 03 серпня 2022 року.

Оскільки у визначений розпискою строк, позичені кошти повернуто не було, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Разом з позовною заявою ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити відповідачу здійснювати відчуження належної йому земельної ділянки площею 25,04 га, кадастровий номер :02:000:2524.

Заяву про забезпечення позову обґрунтовував тим, що відповідач має на праві власності земельну ділянку площею 25,04 га, кадастровий номер :02:000:2524.

Оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів у розмірі 1 828 430,00 грн, а відповідач не має стабільного доходу, за рахунок якого може погасити заборгованість перед позивачем, то у разі задоволення позовних вимог виконати рішення буде можливо лише звернувши стягнення на зазначену земельну ділянку.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2022 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Заборонено ОСОБА_1 здійснювати відчуження належної йому земельної ділянки площею 25,04 га, кадастровий номер :02:000:2524.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу здійснювати відчуження належної йому земельної ділянки у випадку прийняття рішення на користь заявника не забезпечить реального захисту прав останнього. Таким чином, вжиття заходів забезпечення позову сприятиме запобіганню порушення прав заявника та забезпечить можливість реального судового захисту та виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 02 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2022 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Боруш А. О., у якій заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що заява про забезпечення позову не містить належного обґрунтування та мотивування необхідності застосування заходів забезпечення позову, відомостей про те, яким чином незастосування таких заходів може утруднити та/або унеможливити виконання рішення суду.

Заявник не подав жодних доказів на підтвердження доводів заяви, не зазначив з яких підстав забезпечити позов необхідно саме за рахунок встановлення обмежень щодо вказаної земельної ділянки, а не до будь-якого іншого майна, що належить ОСОБА_1 ,

Наголошує, що ОСОБА_1 належить інше нерухоме та рухоме майно, крім земельної ділянки, він офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату, а тому заборона вільно володіти та розпоряджатися належною йому земельною ділянкою є передчасною.

Оскаржувані судові рішення не містять належного мотивування необхідності застосування таких заходів та не містить обставин, які вказують про можливість утруднення виконання рішення суду по суті.

Зазначає, що заходи забезпечення позову, застосовані судом першої інстанції є неспівмірними із заявленими позовними вимогами.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Встановлено, що предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 1 828 430 грн.

На підтвердження наявності боргу позивач надав розписку про отримання коштів у розмірі 400 000,00 грн, що в еквіваленті становило 50 000,00 дол. США, складеної у присутності свідків, із зобов`язанням повернути позику у строк до 03 серпня 2022 року.

Отже, наведене свідчить, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує спір щодо стягнення грошових коштів, у зв`язку з невиконанням умов договору позики.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те, що ОСОБА_1 ухиляється від добровільного погашення заборгованості за договором позики, не має стабільного доходу у розмірі, який дає можливість погасити заборгованість перед позивачем у разі задоволення позову, а відповідно, у разі незабезпечення позову виконання можливого рішення про задоволення позову буде неможливим.

Водночас позов може бути забезпечено за рахунок звернення стягнення на земельну ділянку площею 25,04 га, кадастровий номер :02:000:2524, що розташована на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, власником якої є ОСОБА_1 . Наявність у відповідача зазначеної земельної ділянки підтверджується копією державного акта на право власності на землю серії IV-КР № 020419.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суди виходили з того, що наведені обставини підтверджують, що захід забезпечення позову у вигляді заборони відчуження належної ОСОБА_1 земельної ділянки є співмірним, оскільки існує реальна загроза утруднення, а також невиконання рішення суду у разі задоволення позову.

Суди врахували, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом залежно від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

З таким висновком судів попередніх інстанцій погоджується й Верховний Суд з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчинення певних дій.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Доводи заявника щодо неспівмірності вжитих заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, нез`ясування судами дійсних правовідносин між сторонами та наявності будь-яких ризиків, того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду Верховний Суд відхиляє.

Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Оскільки, на думку позивача, ОСОБА_1 ухиляється від добровільного погашення заборгованості за договором позики, є ризики які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання у майбутньому можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача.

Забезпечення позову по суті є обмеження суб`єктивних справ, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ними інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Враховуючи реальність спору та наявність обставин, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 здійснювати відчуження належної йому земельної ділянки площею 25,04 га, кадастровий номер :02:000:2524.

Апеляційний суд також врахував наявність доходу відповідача, що підтверджується відповідною інформацією, та зробив обґрунтований висновок, що такий дохід не є свідченням забезпечення повного та своєчасного виконання судового рішення, у разі задоволення позову.

Отже, питання про забезпечення позову суд апеляційної інстанції вирішив з додержанням норм процесуального права, зокрема статей 149, 150 ЦПК України.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 760/22785/18-ц, від 02 листопада 2022 року у справі № 290/1310/21.

Проте у зазначених справах вирішення питання про забезпечення позову мало місце у спорах з неподібними правовідносинами та обставинами, які враховували суди, визначаючи спосіб забезпечення позову.

Водночас доводи касаційної скарги, про те, що суд попередньої інстанцій не врахував відсутності доказів на підтвердження позовних вимог, наявності спору та утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову зводяться до непогодження зі встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, які враховані під час вирішення питання про забезпечення позову.

Доводи заявника також зводяться до власного помилкового тлумачення норм процесуального права, зокрема до тверджень про неможливість у спірному випадку забезпечувати позов шляхом заборони вчинення певних дій щодо конкретного майна.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Боруш А. О., необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосування норми права щодо забезпечення позову є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Боруш Андрій Олександрович, на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

Г. І. Усик