КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №372/1290/2019 Головуючий у І інстанції - Потабенко Л.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/6280/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року

у справі за позовом Першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади с. Плюти Обухівського району Київської області до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,

встановив:

У вересні 2019 року Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області діючи в інтересах держави в особі територіальної громади с. Плюти Обухівського району Київської області звернувся до Обухівського районного суду Київської області із позовом до Української міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги тим, що під час моніторингу стану збереження земель водного фонду на території Обухівського району виявлено порушення вимог земельного та водного законодавства, яке полягає у наступному.

Рішенням 14 сесії Української міської ради народних депутатів 24 скликання від 10 липня 2003 року передано у приватну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 земельні ділянки площею по 0,25 га кожна для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення, ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ №381652, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3225 від 01 вересня 2003 року.

У подальшому, ОСОБА_6 відчужив право власності на вищевказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки №1011 від 29 березня 2010 року на підставі якого було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0015.

Крім того, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_9 отримала державний акт на право власності на землю серії РЗ №381649, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3228 від 01 вересня 2003 року та у 2013 році було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0013.

Також, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ №381650, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3227 від 01 вересня 2003 року.

У 2013 році було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0008.

Також, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_7 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ №381653, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3224 від 01 вересня 2003 року.

У 2013 році було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0016.

Надалі, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1008 від 29 березня 2010 року ОСОБА_7 відчужив право власності на земельну ділянку на користь ОСОБА_2 .

Також, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ №381651, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3226 від 01 вересня 2003 року.

У 2013 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0014.

Так, відповідно до листа Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського №17-08/60 від 11 січня 2019 року встановлено, що водотік Козинка є рукавом Дніпра.

Згідно з офіційним виданням «Гидрологическая изученость, вып. 2. Среднее и Нижнее Поднепровье. Гидрометеоиздат. Ленинград. 1964» цей водотік зазначається як «рукав Козинка ».

Гідрологи визначають, що рукав річки - це водний потік, що відійшов у бік від головного русла річки, який нижче за течією знову впадає у цю ж річку.

Має сформоване відокремлене русло з усіма властивими річковому руслу особливостями морфологічної будови, але свого басейну рукав немає.

«Рукав Козинка» є природним водним об`єктом, що утворився внаслідок руслових процесів на заплаві Дніпра і через 19 км. знову впадає у Дніпро.

Це означає, що «рукав Козинка » є природним водним об`єктом, подібно до того, як природним водним об`єктом є саме Дніпро.

Зважаючи на це, «рукав Козинка» є частиною Дніпра, який згідно з ст. 79 Водного кодексу України відноситься до великих річок, тож прибережна захисна смуга біля «рукава Козинка», як складової частини Дніпра має становити 100 м.

Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, вказуючи на законодавчі норми, зазначив, що Українською міською радою було незаконно відведено у приватну власність спірні земельні ділянки, оскільки відповідно до схем накладення земельних ділянок з кадастровими номерами на землі прибережної захисної смуги в межах Української міської ради Обухівського району Київської області спірні земельні ділянки накладаються на межі прибережної смуги «рукава Козинка», тому оспорювань рішення прийнято в порушення вимог закону.

Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області підкреслив, що про необхідність захисту порушених державних інтересів прокуратурі стало відомо самостійно за результатами аналізу рішень та відшукання документів, що стали підставою для їх прийняття, отримання підтвердження розташування земельних ділянок на землях водного фонду, тому вважав причини пропуску ним строку позовної давності поважними.

Просив суд, визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право.

Визнати недійсним рішення 14 сесії Української міської ради 24 скликання від 10 липня 2003 року в частині передачі земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 .

Визнати недійним державні акти на право приватної власності на землю: серії РЗ №381649 від 01 вересня 2003 року, виданий на ім`я ОСОБА_8 , який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №3228 (кадастровий номер земельної ділянки :02:011:0013); серії РЗ №381650 від 01 вересня 2003 року, виданий на ім`я ОСОБА_4 який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №3227 (кадастровий номер земельної ділянки :02:011:0008); серії РЗ №381651 від 01 вересня 2003 року, виданий на ім`я ОСОБА_5 який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №3226 (кадастровий номер земельної ділянки :02:011:0014).

Витребувати на користь держави в особі територіальної громади села Плюти Обухівського району Київської області з чужого незаконного володіння: ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:011:0015, ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:011:0016, що розташовані в с. Плюти Обухівського району Київської області.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року, у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги в місці розташування спірних земельних ділянок відсутній, а тому за будь-яких умов відповідачі не могли і не можуть законно набути право приватної власності на спірні землі водного фонду, тим паче для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що прямо суперечить нормам чинного законодавства, які регулюють правовий режим використання зазначеної категорії земель, і вказує на відсутність можливості й у подальшому використання відповідачами цих земельних ділянок для вищевказаних цілей.

Звертає увагу на лист Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського від 11 січня 2019 року №17-08/60, з якого вбачається, що водний об`єкт Козинка, згідно з офіційним виданням «Гидрологическая изученость, вып. 2. Среднее и Нижнее Поднепровье, 1964 р.», визначається як «рукав Козинка» та не є річкою.

За гідрологічними характеристиками вказаний водотік відповідає визначенню «рукав», оскільки відходить в бік та через 19 км. знову впадає в основне русло річки Дніпро, є частиною цієї річки.

Відхиляючи вказаний доказ, суд першої інстанції послався на ту обставину, що згідно даних Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра №01-12/665 від 26 липня 2019 року та листа Держводагенства України від 25 липня 2019 року №25/07-19, водотік Козинка є малою річкою протяжністю 19 км. - правою притокою річки Дніпро.

Усуваючи розбіжності у вказаних доказах судом першої інстанції надано перевагу доказам, наданим відповідачами у справі, водночас не враховано, що інформація вказаних органів ґрунтується на даних видання «Каталог річок України, 1957 р.», який за своїм характером є довідником, а не офіційним джерелом інформації, а також на даних геопорталу «Водні ресурси України», на якому прямо вказано, що останній працює в тестовому режимі на стадії наповнення та виправлення помилок.

При цьому, достеменно підтвердити факт віднесення водотоку «Козинка» до річок можливо було б за паспортом водного об`єкта, який складається за замовленням водогосподарських організацій Держводагенства України на річки з площею водозбору до 50 тис. кв.м. на підставі матеріалів комплексних польових обстежень водотоку та його басейну, даних багаторічних спостережень за режимом поверхневих і підземних вод, матеріалів інженерно-гідрометеорологічних і спеціальних експедиційних досліджень, тощо, згідно з порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року №347.

Водночас, згідно листа Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 04 жовтня 2019 року №01-12/877 паспорт річки Козинка відсутній.

Судом не враховано, що за визначенням, річка це природний водний потік (водотік), який витікає з джерела, озера, болота, льодовика, тощо, має власне сформоване річище і тече під дією сили тяжіння.

Просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов прокурора задовольнити у повному обсязі.

На апеляційну скаргу ОСОБА_3 подала відзив, та зазначила, що доводи апеляційної скарги та її нормативне обґрунтування повністю повторюють позицію прокурора викладену у позовній заяві, та якій судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Просила, апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Також, відзив на апеляційну скаргу прокурора подали і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , обґрунтовуючи його тим, що 10 липня 2003 року рішенням 14 сесії Української міської ради народних депутатів 24 скликання передано у приватну власність ОСОБА_7 та ОСОБА_6 земельні ділянки площею по 0,25 га. кожна для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі рішення 14 сесії Української міської ради народних депутатів 24 скликання, ОСОБА_7 отримав державний акт на право власності на землю серії Р3 №381653, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3224 від 01 вересня 2003 року та ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на землю серії Р3 №381652, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3225 від 01 вересня 2003 року.

Після чого ОСОБА_7 відчужив право власності на земельну ділянку площею 0,25 га. на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 березня 2010 року, посвідченого Мельник М.В. приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі №1008.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1008 від 29 березня 2010 року на замовлення ОСОБА_2 було розроблено технічну документацію на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки :02:011:0016.

ОСОБА_6 відчужив право власності на земельну ділянку площею 0,25 га. на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 березня 2010 року, посвідченого Мельник М.В. приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі №1011.

На підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки №1011 від 29 березня 2010 року на замовлення ОСОБА_1 було розроблено технічну документацію на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки :02:011:0015.

Спірні земельні ділянки були придбані у власність на підставі відплатних договорів купівлі-продажу, які посвідчені нотаріусом, що і передбачено чинним законодавством України.

Відповідно до договору купівлі-продажу продавці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали від покупців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти у повному обсязі та сторони претензій один до одного не мали та не мають.

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є належними власниками та добросовісними набувачами спірних земельних ділянок.

Вважають, що апелянт намагався ввести в оману суд ґрунтуючи свою позицію на інформації, яка взята з офіційного видання «Гидрологическая изученость, вып. 2. Среднее и Нижнее Поднепровье. Гидрометеоиздат. Ленинград. 1964», що є енциклопедією в яку вносилася інформація у далекому 1964 році, та не має жодного відношення до нормативно правових актів або до офіційних документів державних органів.

Станом на день прийняття рішення про виділ спірних земельних ділянок, водні об`єкти змінились у зв`язку з природними та ландшафтними змінами, тому брати за основу інформацію за 1964 рік, а тим більше з енциклопедії є недопустимим доказом.

Також судом правомірно було досліджено подані докази та встановлено, що апелянт посилається на лист Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського №17-08/60 від 11 січня 2019 року, який недопустимо брати до уваги, тому що Центральна геофізична обсерваторія ім. Бориса Срезневського не наділена повноваженнями встановлювати накладення/не накладення спірних земельних ділянок на прибережну захисну смугу.

Таким чином, на їхню думку оскаржуване рішення винесено з дотриманням норм чинного законодавства, яке ґрунтується на допустимих та об`єктивних доказах.

Крім цього, зазначають, що спірні земельні ділянки, що знаходяться у їх власності не можуть відноситися до земель водного фонду.

Відповідно до інформації, що міститься у державному акті не вбачається, що дані земельні ділянки накладаються на прибережну захисну смугу.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дотримуються прибережної захисної смуги, що встановлюється по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води та, яка становить для малих річок 25 метрів.

Таким чином, земельні ділянки, що знаходяться у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть бути витребувані у добросовісних набувачів.

Також, факт користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельними ділянками не порушує суспільно-значимі права територіальної громади, та позивачем жодних доказів не надано, що відповідачами позбавлено громаду с. Плюти вільно користуватися землями водного фонду для реакційних цілей.

Просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням 14 сесії Української міської ради народних депутатів 24 скликання від 10 липня 2003 року передано у приватну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 земельні ділянки площею по 0,25 га кожна для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення, ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ №381652, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3225 від 01 вересня 2003 року.

У подальшому, ОСОБА_6 відчужив право власності на вищевказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1011 від 29 березня 2010 року.

На підставі вказаного договору розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0015.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:011:0015 ОСОБА_1 не відчужувала.

Крім того, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_8 отримала державний акт на право власності на землю серії РЗ №381649, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3228 від 01 вересня 2003 року.

У 2013 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0013, крім того, ОСОБА_8 змінено прізвище на ОСОБА_3 у зв`язку з реєстраціє шлюбу 15 вересня 2009 року.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:011:0013 ОСОБА_3 не відчужувала.

Також, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_4 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ №381650, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3227 від 01 вересня 2003 року.

У 2013 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0008.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:011:0008 ОСОБА_11 не відчужував.

Також, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_7 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ №381653, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3224 від 01 вересня 2003 року.

У 2013 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0016.

Надалі, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1008 від 29 березня 2010 року ОСОБА_7 відчужив право власності на земельну ділянку на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:011:0016 ОСОБА_2 не відчужувала.

Також, на підставі вищевказаного рішення ради, ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на землю серії РЗ №381651, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю №226 від 01 вересня 2003 року.

У 2013 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо надання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та сформовано кадастровий номер земельної ділянки - :02:011:0014.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру, право власності - земельну ділянку з кадастровим номером :02:011:0014 ОСОБА_5 не відчужував.

Вказані обставини підтверджуються копією рішення Української міської ради від 10 липня 2003 року, копіями договорів купівлі-продажу земельних ділянок, копіями державних актів на право приватної власності, витягами з ДЗК по земельних ділянках :02:011:0014, :02:011:0016, :02:011:0008, :02:011:0013, :02:011:0015.

Відповідно до листа Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського №17-08/60 від 11 січня 2019 року встановлено, що водотік Козинка є рукавом Дніпра.

Згідно з офіційним виданням «Гидрологическая изученость, вып. 2. Среднее и Нижнее Поднепровье. Гидрометеоиздат. Ленинград. 1964» цей водотік зазначається як «рукав Козинка ».

Гідрологи визначають, що рукав річки - це водний потік, що відійшов у бік від головного русла річки, який нижче за течією знову впадає у цю ж річку.

Має сформоване відокремлене русло з усіма властивими річковому руслу особливостями морфологічної будови, але свого басейну рукав немає.

«Рукав Козинка» є природним водним об`єктом, що утворився внаслідок руслових процесів на заплаві Дніпра і через 19 км. знову впадає у Дніпро.

Це означає, що «рукав Козинка » є природним водним об`єктом, подібно до того, як природним водним об`єктом є саме Дніпро.

Зважаючи на це, «рукав Козинка» є частиною Дніпра, який згідно з ст. 79 Водного кодексу України відноситься до великих річок, тож прибережна захисна смуга біля «рукава Козинка», як складової частини Дніпра має становити 100 м.

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції в якості спеціалістів ОСОБА_12 , та ОСОБА_13 , які є працівниками Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського, підтримали лист Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського № 17-08/60 від 11 січня 2019 року.

З листа Басейнового управління водних ресурсів (БУВР) середнього Дніпра №01-12/665 від 26 липня 2019 року вбачається, що за класифікацією залежно від водозбірної площі басейну, річки поділяються на великі, середні та малі.

Річка Козинка з площею водозбору до 2 тис. квадратних метрів належить до категорії малих річок, для яких ширина прибережної захисної смуги повинна становити 25 м.

З листа Державного агентства водних ресурсів України №25/07-19 від 25 липня 2019 року вбачається, що відповідно до ст. 79 ВК України, річка Козинка відноситься до малих річок.

Довжина річки становить 17 км., площа водозабору-76 квадратні км.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що спірні земельні ділянки накладаються на землі прибережної захисної смуги.

Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що земельні ділянки відведено з порушенням порядку передачі земель у приватну власність, прокурором, у порядку передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України, також надано не було.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За змістом абзацу першого частини третьої статті 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; у разі відсутності такого органу.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року (справа №912/2385/18).

Відповідно до пункт «є» частини першої статті 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі водного фонду.

Згідно зі ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України, до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

За правилами п. «ґ» ч. 3 ст. 83 ЗК України, до земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України.

Частина друга статті 59 ЗК України передбачає можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).

Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у ЗК України немає.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЗК України та ч. 1 ст. 88 ВК України, земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 ВК України, пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року №173, прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 га - 25 м; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 га - 50 м; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м.

У відповідності до ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України, абзацу другого пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додатку 13 до цих правил, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України, ч. 3 ст. 1 ЗК України, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ч. 1 ст. 50 Конституції України, у спорах стосовно прибережних захисних смуг, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству.

Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України).

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суд від 15 вересня 2020 року (справа №469/1044/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки на підтвердження своєї позиції прокурор послався на лист Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського №17-08/60 від 11 січня 2019 року, згідно якого Центральна геофізична обсерваторія ім. Бориса Срезневського є структурним підрозділом Державної служби з надзвичайних ситуацій, до компетенції якої не віднесено визначення розміру прибережних захисних смуг або класифікації річок, тоді як з листів Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра №01-12/665 від 26 липня 2019 року та листа Державного агентства водних ресурсів України №25/07-19 від 25 липня 2019 року вбачається, що відповідно до ст. 79 ВК України, річка Козинка відноситься до малих річок. Довжина річки становить 17 км., площа водозабору-76 квадратні км.

Листи Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра, та лист Державного агентства водних ресурсів України на думку колегії суддів є достовірними, адже вони видані компетентними органами з врахуванням даних уповноваженого законом органу.

Колегія суддів бере до уваги і той факт, що ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24 лютого 2021 року по справі було призначено комплексну судову земельно-технічну експертизу, однак у зв`язку з відсутністю документації у відповідачів та Головному управлінні Держгеокадастру в Київській області, яку просив надати експерт, виконати ухвалу про проведення експертизи не виявилось можливим.

При перегляді справи у суді апеляційної інстанції сторони не ставили питання про призначення такої експертизи.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відтак, будь-яких належних та допустимих доказів які б спростовували вищезазначені листи компетентних органів, матеріали справи не містять, тоді як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вірним є і висновок суду першої інстанції про незастосування строку позовної давності до спірних правовідносин за клопотанням відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 256 та ст. 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами, визначеними ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з вимогами ч. 3-5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідачів у спорі, які заявляють про застосування позовної давності.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього.

І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року (справа №369/6892/15-ц)).

Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права.

У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Оскільки суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову по суті, то підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності у суду були відсутні.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 01 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба