Постанова

Іменем України

28 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 213/3794/20

провадження № 61-9623св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: держава Україна в особі прокуратури Дніпропетровської області, Держана казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року у складі судді Попова В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2022 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Бондар Я. М., Остапенко В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави України в особі прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Позовну заяву мотивовано тим, що вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року, який набрав законної сили, позивача визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 141 КК України 1960 року, та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України (редакції 1960 року) у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Зазначає, що відповідно до протоколів обшуку, складених слідчим прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу від 22 та 25 вересня 2000 року в межах кримінальної справи за місцем проживання позивача та

ОСОБА_2 (знайома позивача), а також в гаражі ОСОБА_2 , вилучено та приєднано до кримінальної справи в якості речових доказів належні позивачу меблі, які він придбав в магазині « Мальва » у

ОСОБА_3 за 956 882 грн, що еквівалентно 33 693,05 доларів США. Ці меблі було втрачено на досудовому слідстві.

Посилаючись на те, що вартість меблів наразі становить 836 828 грн, позивач просив суд стягнути ці кошти з державного бюджету України у рахунок відшкодування завданої майнової шкоди.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року, залишеним без змінпостановою Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що під час розгляду справи не знайшов підтвердження факт належності меблів саме позивачу, отже

ОСОБА_1 не довів втрату органами слідства належного йому на праві власності майна, а тому останній не набув права на відшкодування його вартості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження належності йому вилучених під час обшуку

22 та 25 вересня 2000 року меблів, які були втрачені на стадії досудового слідства, а тому йому повинна бути відшкодована майнова шкода, яка дорівнює вартості належних йому меблів.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною другої статті 141 КК України 1960 року, зокрема у тому, що він 12 вересня 2000 року приблизно з 09:00 до 10:00 год., діючи як приватна особа спільно з ОСОБА_2 , яка не була обізнана з його злочинними намірами, прибув до магазину «Мальва» у м. Кривий Ріг, що належить на правах оренди приватному підприємцю ОСОБА_4 , де з метою відкритого викрадення чужого майна, незаконно, без відома і дозволу власників, у присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернувся до невстановлених слідством осіб з якими домовився раніше, з проханням допомогти йому загрузити меблі у вантажний автомобіль та трактор наступні меблі: диван у кількості 2 шт., комод, тумби в кількості 2 шт., шафа в кількості 2 шт., ящик під мийку, ліжко, крісла в кількості 4 шт., ящик для кухні, дзеркало для комода, комплект кухні, диван-трійка, диван-двійка, крісло, комод, ліжко. тумби 2 шт., шафа 2 шт., тим самим відкрито викрав меблі на загальну суму 37065 грн., після чого вивіз їх за місцем свого проживання, чим заподіяв потерпілому значну шкоду.

Відповідно протоколів обшуку від 22 та 25 вересня 2000 року, складених слідчим прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу в межах кримінальної справи за місцем проживання позивача та ОСОБА_2 проведені обшуки, в ході яких вилучено та приєднано до кримінальної справи в якості речових доказів меблі, зокрема, комплект кухні (7 предметів), диван тримісний, диван двомісний, диван-«книжка», 2 тумби з комплекту відпочивальні, комод, комплект для двоспального ліжка, дзеркало для комода, 3 крісла та інші комплектуючі предмети.

Постановою слідчого прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу від 25 вересня 2000 року зазначені меблі передані на зберігання власнику - громадянину ОСОБА_6 (а. с. 41, т. 1).

Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року та ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2019 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 141 КК України 1960 року, та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року у зв`язку з відсутністю в його діях вказаного складу злочину.

Вироком встановлено, що органами досудового слідства не встановлено та належними доказами не підтверджено кількість викраденого, його вартість, належність майна певній особі. Суд констатував, що він позбавлений можливості виконати вимоги статті 313 КПК України 1960 року у зв`язку з тим, що меблі, які визнані речовими доказами у справі, вилучені в ході обшуку - втрачені, їх місцезнаходження невідоме. Суд зазначив, що оглянути меблі та встановити розмір спричиненої шкоди неможливо.

Постановою прокуратури Дніпропетровської області про визнання розміру шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, від 27 травня 2020 року визначений розмір матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 15 600 грн (витрати на правову допомогу). Зазначено, що вартість майна, що було предметом кримінального провадження, стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 згідно боргової розписки, тому відсутні підстави відшкодування його вартості за рахунок держави, а вартість майна, яке не було предметом спірних правовідносин, немає можливості встановити, оскільки ОСОБА_1 не надано жодних документів, за якими можливо було б ідентифікувати вказані речі як такі, що є власністю позивача, встановити їх родові та якісні характеристики.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною дугою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Пунктом 1-1 статті 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Згідно з пунктами 2 та 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягають відшкодуванню (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; та моральна шкода.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону № 266/94-ВР майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно.

В абзацах 1, 2, 16 пункту 14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення про застосування Закону № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до частини другої статті 4 Закону майно, зазначене в пункті 2 статті 3 Закону (конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення.

Якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.

Таким чином, із вимогою про повернення майна, що було конфісковане, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майна, на яке накладено арешт, власник такого майна безпосередньо звертається із відповідною заявою до установи чи органу, в якому воно знаходиться. У випадку, якщо така вимога не задоволена, власник майна не позбавлений права звернутися до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 201/18305/17-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/13211/15-ц.

Установлено, що ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Дніпропетровської області про визначення розміру відшкодування шкоди, завданої, зокрема, втратою прокуратурою вилученого при обшуку майна (меблів). Постановою від 27 травня 2020 року позивачу було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , серед іншого через те, що ним не доведено, що меблі є його власністю.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 на підтвердження належності йому спірного майна надав протоколи обшуку від 22 та

25 вересня 2000 року, складених слідчим прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу, з яких вбачається, що під час обшуку було вилучено спірне майно, однак даних про належність меблів саме позивачу ці протоколи не містять.

Статтями 316, 317 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (стаття 328 ЦК України).

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що

ОСОБА_1 звернувшись до суду із позовом щодо відшкодування шкоди, завданої йому незаконними діями органів досудового слідства та суду, як власнику майна, вилученого в ході обшуків, проведених

22 та 25 вересня 2000 року у квартирі АДРЕСА_1 у гр. ОСОБА_2 та у гаражі № НОМЕР_1 , належному гр. ОСОБА_2 , а також у квартирі

АДРЕСА_2 за місцем мешкання позивача, не надав суду жодного належного та допустимого доказу щодо належності йому на праві власності майна, вилученого в ході вказаних обшуків

(а. с. 28-34, т. 1).

Надані позивачем на підтвердження належності йому спірного майна протоколи обшуків від 22 та 25 вересня 2000 року не є тими доказами, які підтверджують наявність у ОСОБА_1 права власності на спірне рухоме майно, оскільки в них міститься вказівка про вилучення меблів, а не про їх належність ОСОБА_1 , а постанова слідчого прокуратури Саксаганського району міста Кривого Рогу від 25 вересня 2000 року свідчить про те, що власником меблів є ОСОБА_6 , якому спірні меблі передано на зберігання (а. с. 30-35, 4, т. 1)

Отже, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено факту втрати органами слідства належного йому на праві власності майна, а тому останній не набув права на відшкодування його вартості на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а тому суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що ця справа має для позивача виняткове значення, з огляду на його незаконне перебування під слідством та судом, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року (справа № 213/549/18) з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 стягнуто 977 661 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством та судом.

Доводи касаційної скарги щодо належності позивачу спірного майна зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускаються.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази є помилковими, оскільки суд апеляційної інстанції надав належної оцінки зібраним у справі доказам. При цьому заявник не зазначає, які саме докази не дослідив суд апеляційної інстанції. Доводи касаційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про виклик та допит в якості свідка прокурора Дніпропетровської області не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки ОСОБА_1 не вказує, яким чином відмова у задоволенні такого клопотання вплинула на висновки судів про недоведеність належності позивачу спірного майна. При цьому належність особі на праві власності майна не може бути підтверджена показаннями свідка.

Відповідно до частин другої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За правилами частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання клопотання про виклик в якості свідка прокурора Дніпропетровської області з причин, що об`єктивно не залежали від неї, тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні відповідного клопотання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2022 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара