Постанова

Іменем України

29 грудня 2022 року

місто Київ

справа № 646/6944/16-ц

провадження № 61-9728св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «ОТП Банк»,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 липня 2021 року, постановлене суддею Шелест І. М., та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., Чумак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у червні 2016 року звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк», банк), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»

(далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), ОСОБА_2 , у якому з урахуванням уточнень просив:

- визнати недійсним договір кредиту від 05 червня 2008 року № ML 700/1189/2008 та додаток до договору кредиту № 1 (Графік платежів), укладений між учасниками справи, з моменту його укладання, у зв`язку з укладенням їх під впливом обману зі сторони АТ «ОТП Банк»;

- визнати недійсним договір іпотеки від 05 червня 2008 року № PML 700/1189/2008 у зв`язку з визнанням недійсним з моменту його укладання договору кредиту від 05 червня 2008 року № ML 700/1189/2008;

- стягнути з АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 107 871, 85 грн як різницю між отриманою та виплаченою сумами за договором кредиту від 05 червня 2008 року № ML 700/1189/2008.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 червня 2008 року з відповідачем уклав договір № ML 700/1189/2008 про надання кредиту в сумі 1 159 130, 00 грн, строком до 05 червня 2023 року. Втім, він не був належно поінформований про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки, яка виявилася більшою, ніж зазначена в інформаційному листі. Банк свідомо приховав від нього дійсні умови кредитного договору щодо сукупної вартості кредиту та платежів із зазначенням суми непогашеного кредиту, підмінивши її іншою схожою інформацією, яка не має стосунку до дійсних умов кредитного договору. Також відповідач без належної правової підстави включив до складу заборгованості комісію в розмірі 1, 5 % за розрахункове касове обслуговування, яка склала 17 130, 00 грн і була ним сплачена.

Зазначені умови ОСОБА_1 вважав несправедливими, також, на його переконання, він був введений в оману в результаті нечесної підприємницької практики банку. Зазначав, що у випадку обізнаності з дійсними умовами кредитного договору він не вчинив би оспорюваний правочин.

Позивач зазначав, що позовна давність ним не пропущена, оскільки про порушення своїх прав він дізнався після ознайомлення з висновком судового експерта від 19 лютого 2016 року № 11195 в іншій справі, що перебуває в провадженні Дергачівського районного суду Харківської області.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

АТ «ОТП Банк» заперечувало проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними та допустимими доказами. Просило застосувати правила про наслідки спливу позовної давності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 08 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, Червонозаводський районний суд м. Харкова відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що банк надав визначену законом інформацію про умови надання споживчого кредиту, а позивач мав реальну можливість ознайомитися з умовами отримання кредиту та не погодитися чи відмовитися від укладення договору, проте таких дій не вчинив. Натомість позивач підписав договір, отримав кредитні кошти та вносив грошові кошти на погашення боргу, тобто договір виконувався сторонами.

Незгода позичальника з порядком зарахування грошових коштів щомісячного платежу в рахунок погашення основного боргу та процентів, а також щодо розміру залишку заборгованості не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Суд першої інстанції надав оцінку висновкам судової експертизи в сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами та фактичними обставинами справи, дійшов переконання, що висновки експертів можуть свідчити лише про можливість зміни розміру кредитної заборгованості позичальника та не можуть бути правовою підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Також суд першої інстанції врахував, що встановлення плати за обслуговування кредиту є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», втім відмовив у задоволенні вимоги про визнання недійсною умови кредитного договору щодо встановлення комісії у зв`язку з пропуском позовної давності.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 04 жовтня 2022 року із використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 липня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, підставами касаційного оскарження наведених судових рішень визначив те, що:

- відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування пункту 10 частини третьої статті 18, частин першої та другої статті 19, частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 617/1552/15-ц (провадження № 61-19159св19), щодо застосування положень статті 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України);

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), щодо застосування позовної давності;

- суд апеляційної інстанції помилково відхилив клопотання про витребування доказів;

- суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили обставини, які мають істотне значення для правильного розгляду справи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надійшли.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 09 листопада 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

За змістом правила частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 05 червня 2008 року ОСОБА_1 та Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк»

(далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), уклали кредитний договір № ML 700/1189/2008 у виді двох частин кредитного договору, за умовами якого позичальнику надано кредит на споживчі цілі та на сплату комісії, згідно з тарифами банку, в сумі 1 159 130, 00 грн, строком до 05 червня 2023 року.

Відповідно до пункту 3 кредитного договору сторони погодили плаваючу процентну ставку з розрахунку: фіксований відсоток + FIDR, де фіксований відсоток становить 4, 99 % річних, FIDR - процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку строком в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. У залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватися банком в порядку, передбаченому цим договором.

У пункті 4 кредитного договору сторони погодили сплату процентів шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів - суми кредиту та нарахованих процентів щомісяця, які погашаються рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору.

Згідно з підпунктом 1.7.2 пункту 1.7 частини № 2 кредитного договору кредит надається однією сумою чи траншами шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, зазначеними в кредитній/их заявці/ках позичальника, зменшених на утриману комісію банку відповідно до тарифів та умов цього договору.

Додатком № 1 до договору сторонами погоджено процентну ставку на рівні 18, 99 %, кількість місяців (періодів) - 180.

Відповідно до додатку № 1 до кредитного договору розрахунково-касове обслуговування за рахунок кредиту становить 1, 5 %, тобто 17 130, 00 грн.

Згідно з додатком № 3 до договору процентна ставка встановлена в розмірі 20, 99 % при кількості місяців - 169.

Відповідно до додатку № 4 сторони встановили процентну ставку на рівні 15, 99 %, кількість місяців (періодів) - 145.

Згідно з додатком № 1, в редакції від 13 лютого 2012 року, сторони погодили щомісячний платіж у сумі 21 103, 91 грн.

21 жовтня 2013 року сторони уклали додатковий договір № 2 до кредитного договору, яким на період з 21 жовтня 2013 року до 19 січня 2014 року для розрахунку процентів за користування кредитом погоджено використання фіксованої процентної ставки на рівні 9, 5 %.

Також суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що при укладенні кредитного договору позичальник, поставивши особистий підпис, був ознайомлений з інформаційним листком «Умови кредитування «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)» від 20 травня 2008 року та розрахунком орієнтовної сукупної вартості кредиту (іпотечні кредити) (додаток № 1 до інформаційного листка).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05 червня 2008 року сторони уклали договір іпотеки № PML 700/1189/2008.

Цього ж дня, 05 червня 2008 року, відповідно до квитанції ЗАТ «ОТП Банк» № 86 позивач сплатив комісію за кредитне обслуговування згідно з діючими тарифами банку в розмірі 17 130, 00 грн.

05 червня 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» уклали договір факторингу, за умовами якого відступлено право грошової вимоги на кредитний портфель, який включає в себе права грошової вимоги за оспорюваним кредитним договором.

Згідно з висновком судової економічної експертизи від 19 лютого 2016 року № 11195 сума наданого кредиту за кредитним договором підтверджується в розмірі 1 159 130, 00 грн; загальна сума грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 на користь банку, становить 1 267 001, 85 грн; суми ануїтетних платежів, що підлягали сплаті ОСОБА_1 , не відповідають сумам щомісячних платежів, розрахованих за формулою ануїтету відповідно до умов кредитного договору.

Також у згаданому висновку зазначено, що за початковими умовами кредитного договору позичальник щомісяця мав сплачувати суму у розмірі 19 498, 27 грн, а відповідно до графіку платежів фактично сплачував 19 654, 38 грн, що на 156, 11 грн більше; за умовами додаткового договору № 2 до кредитного договору від 03 червня 2013 року щомісяця потрібно було сплачувати суму у розмірі 21 300, 12 грн, а відповідно до графіку платежів позивач сплачував 21 311, 39 грн, що на 11, 27 грн більше.

Відповідно до висновку судової економічної експертизи від 28 вересня 2018 року № 11361 розмір процентної ставки, зазначеної в кредитному договорі, відрізняється від процентної ставки, за якою фактично розраховані суми щомісячних платежів, зазначені в додатку № 1 до кредитного договору (графік платежів). Різниця між обрахунком сукупної вартості кредиту, здійсненим експертом у висновку та здійсненим банком в графіку платежів, становить 28 099, 59 грн.

Право, застосоване судом

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У частині першій статті 230 ЦК України зазначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - у редакції, яка діяла на момент укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої та сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно з частинами першою, другою, шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

ОСОБА_1 на підставі статті 230 ЦК України та статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати недійсним договір кредиту від 05 червня 2008 року № ML 700/1189/2008 та додаток до договору кредиту № 1 (Графік платежів), застосувати наслідки недійсності правочину, зокрема, визнати недійсним договір іпотеки від 05 червня 2008 року № PML 700/1189/2008 та стягнути з АТ «ОТП Банк» на його користь 107 871, 85 грн як різницю між отриманою та виплаченою сумами за договором кредиту.

Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з приводу усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення оспорюваного договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного правочину.

ОСОБА_1 був ознайомлений з існуючими умовами кредитування банку, отримав інформаційний листок та додаток до нього, в якому зазначений орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту, і на власний розсуд обрав більш прийнятні умови - ануїтетний графік погашення кредитної заборгованості. Позичальник був ознайомлений з інформацією про вартість оформлення кредиту, сукупну орієнтовну вартість, розмір платежів на корить третіх осіб за надані супутні послуги, реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту (додаток № 1 до кредитного договору). Графік платежів до кредитного договору містить відомості про суми платежів за розрахунковими періодами протягом всього строку кредитування із зазначенням розподілу коштів щомісячного платежу на погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, з чим позивач погодився під час укладення оспорюваного кредитного договору. Зазначене доводить те, що позивачу у повному обсязі надана інформація відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Підписавши кредитний договір та зазначені документи, позивач погодився зі встановленими умовами, у подальшому сплачував кредитну заборгованість протягом тривалого періоду часу та не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації щодо виконання зобов`язань, не пред`являв жодних претензій з приводу того, що йому є незрозумілими умови кредитного договору.

Установивши, що оспорюваний позичальником кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали потрібний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення оспорюваного договору відповідач не заявляв додаткових вимог щодо надання додаткової інформації щодо умов договору та у подальшому виконував їх; зміст кредитного договору та додатків до нього містить повну інформацію про умови кредитування, вартість кредиту, процентну ставку, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину, та зробили обґрунтовані висновки про невстановлення підстав для визнання недійсним кредитного договору на підставі зазначених правових норм.

Також суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку доводам позивача щодо введення його в оману банком та висновкам експертів, які за правилами частини першої статті 110 ЦПК України не мають заздалегідь встановленої сили для суду і оцінюються судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Суди дійшли переконання, що висновки експертів в сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи, не спростовують дійсності кредитного договору та можуть бути підставою лише для правильного обрахування суми заборгованості позичальника перед банком.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки згадані висновки експертів з урахуванням фактичних обставин справи, що переглядається, не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, а можуть мати значення при вирішенні спору про стягнення заборгованості. Наразі між сторонами існує такий спір в провадженні Дергачівського районного суду Харківської області

(справа № 2-619/5042/14) та ухвалою цього суду від 18 липня 2016 року зупинено провадження у справі № 2-619/5042/14 до набрання законної сили судовим рішенням у справі, що переглядається.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій визнали недоведеними обставини, які би свідчили про здійснення банком нечесної підприємницької практики та про введення позивача в оману, зокрема сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, спрямованого на введення позичальника в оману щодо умов кредитування, тому дійшли висновку, що немає правових підстав для визнання недійсним кредитного договору на підставі статті 230 ЦК України та статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням встановлених обставин, суди зробили обґрунтовані висновки про невстановлення підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому, оскільки під час розгляду справи суди не здобули доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить викладу підстав касаційного оскарження, визначених у частині другій статті 389 ЦПК України, щодо зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій. Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до вимоги здійснити переоцінку досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України.

Також суди врахували доводи позивача про те, що встановлення плати за обслуговування кредиту є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня

2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни, або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З огляду на наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов переконання, що на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавалися, а встановлення платежів за такі послуги заборонено законом.

Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що умови кредитного договору про встановлення плати за обслуговування кредиту суперечать вимогам законодавства, проте не можуть бути підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому.

У справі, що переглядається, Верховний Суд врахував, щовідповідно до правового висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у силу статті 228 ЦК України є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зробила висновок, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Водночас у справі, що переглядається, суди не врахували, що під час вирішення вимоги про визнання недійсними зазначених нікчемних умов кредитного договору, не було підстав враховувати положення про позовну давність. У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17 (провадження № 61-12138св18) зроблено висновок про те, що позовна давність не поширюється на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду прийняте за таким позовом тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена законом. Натомість сутність вимоги про стягнення коштів, сплачених на виконання нікчемного правочину, не виключає застосування до неї позовної давності.

Касаційна скарга ОСОБА_1 в частині цих висновків не містить відповідних доводів, а підстав вийти за межі доводів касаційної скарги, передбачених у частині третій статті 400 ЦПК України, Верховний Суд не встановив.

Верховний Суд врахував, що зазначена обставина істотно не впливає на вирішення цього спору, оскільки позивач пропустив позовну давність до вимоги про стягнення коштів за нікчемною умовою кредитного договору щодо сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування в сумі 17 130, 00 грн, оскільки за правилами частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

У справі, що переглядається, позивач 05 червня 2008 року сплатив комісію за кредитне обслуговування в розмірі 17 130, 00 грн, тобто саме з цього моменту почався перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків виконання нікчемної умови правочину. Проте, з цим позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у червні 2016 року, тобто з пропуском позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні вимоги про стягнення грошових коштів в розмірі 17 130, 00 грн, сплачених на виконання нікчемних положень кредитного договору.

Водночас нікчемність умов кредитного договору щодо комісії за розрахунково-касове обслуговування підлягає врахуванню судом під час вирішення справи № 2-619/5042/14 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка перебуває в провадженні Дергачівського районного суду Харківської області, чи під час вирішення іншої судової справи про стягнення суми боргу, звернення стягнення на предмет іпотеки, в якій буде надаватися оцінка правомірності нарахування сум заборгованості.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 10 частини третьої статті 18, частин першої та другої статті 19, частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки Верховний Суд неодноразово формулював висновки щодо застосування зазначених заявником норм права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 617/1552/15-ц

(провадження № 61-19159св19), про те, що тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зроблені у справі, що переглядається, не суперечать наведеним правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 617/1552/15-ц (провадження № 61-19159св19), щодо застосування положень статті 230 ЦК України. Суди визнали недоведеними обставини, які би свідчили про введення позивача в оману, сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, спрямованого на введення позичальника в оману щодо умов кредитування, тому зробили обґрунтований висновок про брак правових підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору на підставі статті 230 ЦК України, відтак доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Також заявник обґрунтовує касаційну скаргу тим, що суди не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц

(провадження № 14-364цс19), відповідно до яких, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач - що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень.

Водночас висновки, викладені в згаданій постанові, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки їх сформульовано, щодо застосування іншої норми права, яка не підлягає застосуванню у справі, що переглядається. Так, у цій справі підлягають врахуванню правила частини третьої статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину, а не правило, закріплене в частині першій статті 261 ЦК України, висновок щодо застосування якої зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц

(провадження № 14-364цс19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів з таких підстав.

Позивач разом з апеляційною скаргою подав до суду апеляційної інстанції клопотання про витребування доказів, в якому просив суд витребувати у АТ «ОТП Банк» належним чином завірені копії внутрішніх документів, якими були затверджені: типова форма кредитних договорів та додатків до них, яка застосовувалась під час укладення оспорюваного кредитного договору; інструкція із заповнення та підписання кредитних договорів, яка застосовувалась під час оспорюваного кредитного договору; рішення про використання конкретного програмного забезпечення для розрахунку графіку платежів за оспорюваним кредитним договором та копію договору на підставі якого відбулась розробка цього програмного забезпечення; інструкція, що регламентувала процедури системи внутрішнього контролю АТ «ОТП Банк», положення якої застосовувались під час проведення перевірок правильності прийняття управлінських рішень щодо здійснення розробки та затвердження внутрішніх документів АТ «ОТП Банк» та відповідного програмного забезпечення (багаторівнева система внутрішнього контролю прийняття управлінських рішень персоналом банку), на підставі яких відбулось укладення оспорюваного кредитного договору, а також належним чином завірену копію такої інструкції.

Ухвалою від 06 вересня 2022 року Полтавський апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 врахувавши межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначені у статті 367 ЦПК України, відповідно до якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд врахував, що наведені позивачем підстави поважності вчасного незаявлення такого клопотання та неподання таких доказів фактично зводяться до заперечень правомірності ухвали суду першої інстанції від 08 липня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів. Суд апеляційної інстанції не встановив виняткових обставин, внаслідок яких позивач, як сторона спірного договору, був позбавлений можливості надати такі докази до суду першої інстанції самостійно, із причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заявник належно не обґрунтував доводів касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час вирішення клопотання про витребування доказів, а також неможливості подати докази в установлені законодавством строки та у визначеному порядку до суду першої інстанції, враховуючи, що справа перебувала в провадженні суду з червня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували обставини, які мають значення для вирішення справи, не підтвердилися. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, що переглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

У касаційній скарзі заявник не навів переконливих доводів на обґрунтування порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права під час вирішення спору. Доводи касаційної скарги зводяться до власного викладу обставин справи, непогодження із встановленими фактичними обставинами справи судами першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

З урахуванням встановлених судами обставин справи, що переглядається, та законодавчо визначених меж розгляду справи судом касаційної інстанції, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про брак підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору та стягнення грошових коштів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням відсутності повноважень у суду касаційної інстанції встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не суперечать наведеним у касаційній скарзі правовим висновкам Верховного Суду.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Підстави для нового розподілу судових витрат не встановлені.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 липня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 вересня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак