Справа № 472/858/19
Провадження №2/472/3/22

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 грудня 2022 року смт. Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
з участю секретаря
судового засідання - Камашевої Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 смт. Веселинове цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
19 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що 04 липня 1992 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який було розірвано Веселинівським районним судом Миколаївської області 29 жовтня 2019 року. У період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності. В добровільному порядку дійти згоди щодо поділу набутого в шлюбі майна вони не можуть.
В процесі розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги, і остаточно, з урахуванням позовних вимог, викладених в заяві про остаточну зміну предмету позову, поданої до суду представником позивача адвокатом Кірюхіним О.М. 16 січня 2021 року, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просить суд виділити у власність ОСОБА_1 :
- склад по АДРЕСА_1 ;
- транспортний засіб марки DAF XF 105.410, 2006 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_1 , зеленого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 ;
- транспортний засіб марки GENERAL TRAILERS TRAILOR, 2000 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_3 , сірого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 ;
- транспортний засіб марки MITSUBISHI PAJERO WAGON, 2012 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_5 , з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_6 ;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за різницю вартості часток у спільній сумісній власності подружжя на майно в розмірі 177 799,50 гривень;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на загальну суму 47 561,40 гривень, з яких: 9 605 грн. - судовий збір, 10 000 грн. - правнича допомога, 27 956,40 грн. - оплата за проведення судових експертиз в справі.
В судове засідання 27 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином шляхом отримання 22 грудня 2022 року судової повістки особисто, що підтверджується його розпискою від 22 грудня 2022 року, та був повідомлений 02 грудня 2022 року на електронну адресу свого представника - адвоката Маркіна С.І., що підтверджується витягом з електронної пошти суду (т. 5 а.с. 54-55).
Тобто, відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи на судове засідання 27 грудня 2022 року, однак не прибув до суду, про причини неявки суд не повідомив, явку свого представника не забезпечив.
В судове засідання 27 грудня 2022 року представник відповідача - адвокат Маркін С.І. не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, а саме за місцем проживання, що підтверджується поштовим конвертом, який повернувся до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", та 02 грудня 2022 року шляхом отримання судової повістки на свою електронну адресу, що підтверджується витягом з електронної пошти суду (т. 5 а.с. 54-55). Крім того, суд намагався передати адвокату Маркіну С.І. телефонограму, однак, коли останній дізнався, що йому телефонують із Веселинівського районного суду по даній справі, то він сказав, що свої міркування стосовно розгляду справи виклав в своїй останній заяві (в якій він повідомляє про неможливість явки до суду), і йому нічого повідомляти не потрібно, після чого поклав слухавку.
Також, варто зазначити, що після призначення судом справи до судового розгляду 27 травня 2021 року, судом призначались 14 (чотирнадцять) разів судові засідання, 13 (тринадцять) з яких було відкладено через неявку відповідача або його представника, і в засідання 27 грудня 2022 року вони також не з`явились.
Так, в судові засідання 29 червня 2021 року, 12 жовтня 2021 року, 09 листопада 2021 року, 24 листопада 2021 року, 28 грудня 2021 року, 16 лютого 2022 року, 24 березня 2022 року, 12 травня 2022 року, 20 червня 2022 року, 13 липня 2022 року, 03 жовтня 2022 року, 25 жовтня 2022 року та 23 листопада 2022 року відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Маркін С.Г. не з`явилися. На кожне із вказаних судових засідань відповідач та його представник були повідомлені належним чином, а саме: 1) повідомлялись шляхом направлення судових повісток на електронну адресу представника відповідача - адвоката Маркіна С.І., що підтверджується витягами з електронної пошти про отримання судових повісток на ім`я відповідача та на ім`я представника відповідача (Т.4: а.с. 7, 37, 56, 76, 94, 116, 129-130, 149,150, Т.5: а.с. 9, 32, 54-55), і так само судові повістки направлялись представнику відповідача Укрпоштою, які останній частково отримував, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення (Т.3 а.с. 243, Т.4: а.с. 9), а на решту судових засідань конверти з повістками повернулись до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою"; 2) відповідач та представник відповідача на судове засідання 29 червня 2021 року повідомлені особисто, що підтверджується їх розписками від 27 травня 2021 року (Т.3 а.с. 228-229); 3) відповідач ОСОБА_2 повідомлявся окремо шляхом направлення судових повісток Укрпоштою за місцем його проживання та листування, однак конверти з повістками повернулись з відмітками "адресат відсутній", та на судове засідання 23 листопада 2022 року був повідомлений особисто, що підтверджується його розпискою від 25 жовтня 2022 року (Т.5 а.с. 22); 4) 25 жовтня 2022 року в судове засідання відповідач ОСОБА_2 прибув, однак просив суд відкласти судове засідання в зв`язку з неявкою його представника - адвоката Маркіна С.І.
Відповідно до ч. 6, п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.
Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
В 2021 році відповідач та його представник неодноразово подавали до суду заяви про відкладення судового розгляду в зв`язку з тим, що відповідач був хворий на COVID-19 або, що представник відповідача був зайнятий в іншій справі, однак доказів, які б це підтверджували, до суду не подавали.
В 2022 році представник відповідача - адвокат Маркін С.І. неодноразово подавав до суду заяви, в яких, то просив відкласти розгляд справи, то просто повідомляв про неможливість явки до суду без вимоги про відкладення розгляду, зокрема, остання заява представника відповідача була подана 03 листопада 2022 року (Т.5 а.с. 35), в якій він повідомив, що в зв`язку з введенням воєнного стану та через те, що він проживає в м. Миколаєві, який є зоною активних бойових дій, він постійно знаходиться в бомбосховищі без засобів комунікації.
Заяви адвоката Маркіна С.І. містять лише загальні фрази про воєнний стан та бойові дії, однак останній так ні разу в своїх заявах і не зазначив, в чому саме існують перешкоди в його явці до суду або участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Крім того, варто зазначити, що сам адвокат Маркін С.І. неодноразово брав участь в судових засіданнях після 24 лютого 2022 року в інших судах, що підтверджується інформацією з веб-сторінки Судової влади України та Єдиного державного реєстру судових рішень. Тобто, вказане свідчить про те, що адвокат Маркін С.І. свідомо не бажає брати участь в розгляді цієї справи, зловживає своїми процесуальними правами та проявляє неповагу як до суду, так і до інших учасників справи.
Тобто, відповідач ОСОБА_2 13 (тринадцять) разів та його представник - адвокат Маркін С.І. 14 (чотирнадцять) разів без поважних причин не з`явилися в судові засідання.
Суд звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
За загальним правилом при вирішенні питання щодо можливості відкладення розгляду справи в період дії воєнного стану на підставі поданої учасниками судового процесу заяви, суд залежно від інтенсивності бойових дій на певній території, загальної воєнної ситуації, як в країні, так і в певному регіоні, де знаходиться суд, або учасник справи (його представник), поведінки суб`єктів владних повноважень, що мають компетенцію в сфері повідомлень щодо ризиків перебування на певній території (об`єкті нерухомості) та ін., має дотримуватися балансу між безпекою суддів, працівників апарату, учасників справи та дотриманням процесуальних прав учасників справи і засад судочинства. При цьому, врахуванню підлягають попередня поведінка учасника справи, можливість розгляду справи за відсутності представників сторін, можливість прибути у судове засідання та скористатися правом участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Таким чином, враховуючи неодноразові відкладення судових засідань через неявку відповідача та його представника, та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд, враховуючи, що обґрунтованих підстав для неявки в судові засідання, ні відповідач, ні їх представник суду не повідомили, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_2 і його представника - адвоката Маркіна С.І.
Також, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача та її представника, оскільки останні були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, і представник позивача подав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляду справи у відсутність позивача та представника позивача.
15 серпня 2019 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зокрема зазначив, що позовні вимоги визнає частково, а саме погодився на виділення у власність ОСОБА_1 1/2 частки: нежитлової будівлі " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , складу загальною площею 1 614,1 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлового об`єкта, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зазначивши про те, що це майно набуте ним в шлюбі з позивачкою та відповідно до вимог закону належить їм на праві спільної сумісної власності. Крім того, зазначив, що у його власності немає транспортного засобу марки DAF XF 105.410, 2006 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_1 , зеленого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , транспортного засобу марки GENERAL TRAILERS TRAILOR, 2000 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_3 , сірого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 , транспортного засобу марки MITSUBISHI PAJERO WAGON, 2012 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_5 , з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_6 , оскільки вони були продані третій особі 07 серпня 2019 року та 13 серпня 2019 року, що підтверджується договорами купівлі - продажу.
Крім того, 18 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду письмове пояснення, а 10 листопада 2020 року подав до суду відзив на позовну заяву, які ідентичні за своїм змістом, в яких він змінив свою правову позицію, і до яких також долучив ідентичні докази. Відповідно до даних письмового пояснення та відзиву відповідача, останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на те, що нежитлові об`єкти нерухомості: нежитлова будівля "Майстерня", яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , склад, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , нежитловий об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбані ним особисто для здійснення підприємницької діяльності та виключно на кошти, які отримані ним від господарської діяльності юридичних осіб, у складі засновників яких він був, а тому дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя.
Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
04 липня 1992 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії (Т.1 а.с. 8) який було розірвано рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 17 грудня 2019 року.
За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто у спільну сумісну власність подружжя наступне майно:
- 17 грудня 2004 року - нежитлову будівлю "Майстерня", яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 757,6 (кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 8124638; право власності зареєстровано за ОСОБА_2 08 квітня 2005 року; підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу, Р.№1733, 17.12.2004, Веселинівська державна нотаріальна контора, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т.1 а.с. 56-57);
- 28 жовтня 2010 року - склад, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1614,1 (кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31903999; право власності зареєстровано за ОСОБА_2 28 жовтня 2010 року; підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності, НОМЕР_7 , 28.10.2010, Кубряцька сільська рада Веселинівського району Миколаївської області, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т.1 а.с. 58-59);
- 16 жовтня 2007 року - нежитловий об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності набуте ОСОБА_2 16 жовтня 2007 року; що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т.1 а.с. 60-61) та свідоцтвом про право власності, виданим державним нотаріусом Євстратовою О.М. та зареєстрованим в реєстрі за №1137 (Т.1 а.с. 114);
- транспортний засіб марки КРД 050100, 2006 року виписку, причіп-ПР-легковий-В, з номером шасі (кузова, рами) НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 , право власності зареєстровано за ОСОБА_2 22 серпня 2006 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС (Т.3 а.с. 141-143);
- транспортний засіб марки DAF XF 105.410, 2006 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_1 , зеленого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , право власності зареєстровано за ОСОБА_2 24 січня 2017 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС (Т.3 а.с. 141-143);
- транспортний засіб марки GENERAL TRAILERS TRAILOR, 2000 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_3 , сірого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 , право власності зареєстровано за ОСОБА_2 11 липня 2017 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС (Т.3 а.с. 141-143);
- транспортний засіб марки MITSUBISHI PAJERO WAGON, 2012 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_5 , з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_6 , право власності зареєстровано за ОСОБА_2 03 жовтня 2012 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС (Т.3 а.с. 141-143).
На підтвердження ринкової вартості майна, яке підлягає поділу між подружжям, судом було призначено та проведено наступні судові експертизи.
Відповідно до висновку експерта №19-1077 від 03 грудня 2019 року (Т.2 а.с. 95-96) середня ринкова вартість т/з GENERAL TRAILERS TRAILOR, 2000 року випуску, становить 281 270,00 грн.
Відповідно до висновку експерта №19-1076 від 03 грудня 2019 року (Т.2 а.с. 97-98) середня ринкова вартість т/з DAF XF 105.410, 2006 року випуску, становить 331 640,00 грн.
Відповідно до висновку експерта №19-1075 від 03 грудня 2019 року (Т.2 а.с. 99-100) середня ринкова вартість т/з MITSUBISHI PAJERO WAGON, 2012 року випуску, становить 621 500,00 грн.
Відповідно до висновку експерта №19-1078 від 03 грудня 2019 року (Т.2 а.с. 101-102) середня ринкова вартість т/з КРД 050100, 2006 року випуску, становить 4800,00 грн.
Відповідно до висновку експерта №125-084 від 02 січня 2020 року (Т.2 а.с. 105-186) ринкова вартість нежитлової будівлі "Майстерня" по АДРЕСА_2 становить 777 390 грн., Складу по АДРЕСА_1 - 1 459 972 грн., нежитлового об`єкту по АДРЕСА_3 - 2 267 791 грн.
Мотиви, з яких виходить Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 стаття 5 ЦПК України).
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Частиною четвертою статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У пункті 25 постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Належність майна до спільної власності подружжя визначається не тільки за фактом придбання його під час шлюбу, але й за спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визначаючи право спільної сумісної власності, суд встановлює як факт набуття майна під час шлюбу, так і те, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, головними критеріями поділу майна будуть час його набуття та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем підтверджено належними та допустимими доказами, що нежитлова будівля "Майстерня", яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; склад, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитловий об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки КРД 050100, 2006 року виписку, причіп-ПР-легковий-В, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 , транспортний засіб марки DAF XF 105.410, 2006 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_1 , зеленого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , транспортний засіб марки GENERAL TRAILERS TRAILOR, 2000 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_3 , сірого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 , та транспортний засіб марки MITSUBISHI PAJERO WAGON, 2012 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_5 , з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_6 , є спільним майном подружжя.
Відповідачем ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на вищевказане майно. Право власності на вказане майно набуте відповідачем в період перебування в шлюбі з позивачем, доказів, які би підтверджували, що вказане майно ОСОБА_2 придбав на власні кошти чи на кошти від господарської діяльності підприємств, засновниками яких він був, матеріали справи не містять.
В своєму останньому відзиві від 10 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що нежитлові об`єкти нерухомості: нежитлова будівля "Майстерня", яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , склад, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , нежитловий об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбані ним особисто для здійснення підприємницької діяльності та виключно на кошти, які отримані ним від господарської діяльності юридичних осіб, у складі засновників яких він був, а тому дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя.
Доказами, які відповідач долучив до свого відзиву, а саме: архівна довідка від 12 серпня 2019 року (Т.3 а.с. 80), витяг із протоколу №11 загальних зборів Іванівської асоціації пайовиків від 21 грудня 1999 року (Т.3 а.с. 81-82), протокол №1 загальних зборів ТОВ "ВОС" від 15 березня 2000 року (Т.3 а.с. 83-84), протокол №1 засідання зборів співвласників майнових паїв, переданих ТОВ "ВОС" в результаті реорганізації Іванівської асоціації пайовиків в рахунок майнових паїв від 10 квітня 2000 року(Т.3 а.с. 86-88), підтверджується наступна інформація:
В лютому 1991 року бригада №3 (с. Іванівка) відокремилась від колгоспу «Перше Травня», працівником якого був відповідач, в самостійне господарство, а саме: в колгосп «Іванівський» (с. Іванівка, Веселинівського району, Миколаївської області), про що свідчить протокол загальних зборів членів колгоспу «Перше Травня» с. Кубряки від 16.02.1991 року №1 та протокол загальних зборів колгоспу «Іванівський» с. Іванівка від 16.02.1991 року №1.
21.09.1992 року колгосп «Іванівський» був реформований в Іванівську асоціацію пайовиків с. Іванівка Веселинівського району Миколаївської області, про що свідчить протокол загальних зборів членів колгоспу «Іванівський» с. Іванівка від 21.09.1992 року №3. Одним із засновників цієї асоціації був ОСОБА_2 .
Згодом асоціація стала збитковою, в ході діяльності отримала значні боргові зобов`язання. 21.12.1999 року протоколом загальних зборів асоціація пайовиків № 11 було вирішено провести реструктуризацію.
16.01.2001 року Іванівську асоціацію пайовиків с. Іванівка Веселинівського району Миколаївської області реформували шляхом ліквідації згідно з протоколом загальних зборів членів асоціації від 16.01.2001 року №2. На базі асоціації було створено ТОВ «ВОС», одним із засновників якого став ОСОБА_2 ТОВ «ВОС» погодився погасити зобов`язання асоціації за умови передання на баланс товариства ліквідного майна асоціації. Співвласники майна (члени асоціації) протоколом від 10.04.2000 року вирішили до 10.05.2002 року шляхом укладення договору купівлі продажу передати фізичній особі ОСОБА_2 у приватну власність зерносклад, що розташований в с. Іванівка Веселинівського району Миколаївської області.
Згодом в ході реформування підприємства форма власності ТОВ «ВОС» припинила бути колективною. У 2005 році в результаті реорганізації (шляхом перетворення) ТОВ «ВОС» було створене та зареєстроване Приватне підприємство «Чернецький», яке стало правонаступником всіх прав та обов`язків ТОВ «ВОС».
Однак, ці докази не підтверджують, що вказане майно ОСОБА_2 придбав на власні кошти, чи на кошти від господарської діяльності підприємств, засновниками яких він був. Ці докази вказують на те, що був придбаний зерносклад, який розташований в с. Іванівка Веселинівського району Миколаївської області. Однак, доказів про те, що придбаний зерносклад та будь-яка із спірних нежитлових будівель, які позивач просить поділити як спільне майно подружжя, є одним і тим же майном, матеріали справи не містять.
Твердження відповідача про те, що нежитлова будівля « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_1 була придбана ним за особисті кошти від ведення господарської діяльності Приватним підприємством «Чернецький», яке було створене та зареєстроване в Державному реєстрі юридичних осіб 28.03.2005, суд також вважає неспроможним, оскільки таке майно придбане в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, а доказів того, що відповідач придбав вказане майно за особисті кошти, отримані внаслідок ведення ним господарської діяльності, відповідачем суду не надано.
Отже, встановивши, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає за можливе позовні вимоги в частині поділу даного майна задовольнити.
Однак, при цьому, суд вважає за необхідне визначити інший варіант поділу майна, а саме, щодо 3-х нежитлових будівель, з огляду на таке.
Хоча за загальним правилом частки подружжя є рівними - це не означає, що суд кожну річ поділить порівну між ними. Майно, яке неможна фізично поділити, як правило, присуджують лише одному з подружжя. Другий у зв`язку з цим може отримати: іншу неподільну річ такої ж вартості, або грошову компенсацію, або річ меншої вартості та часткову грошову компенсацію.
Таким чином, суд вважає за можливе поділи 3 (три) нежитлові будівлі таким чином:
- позивачу ОСОБА_1 виділити у власність нежитлову будівлю "Майстерня", яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (вартість 777 390 грн.), та склад, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (вартість 1 459 972 грн.);
- відповідачу ОСОБА_2 виділити у власність нежитловий об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (вартість 2 267 791 грн.).
Таким чином, позивач отримає майно на суму 2 237 362 грн., а відповідач - на суму 2 267 791 грн. Різниця в присудженому майні становить - 30 429 грн. Вказаний варіант розподілу на переконання суду найбільш відповідає принципам розумності та справедливості, рівності часток подружжя у спільному майні. І сприяє виконанню завдання цивільного судочинства, визначеного ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України.
Щодо доводів позивача та відповідача про неможливість поділу нежитлового об`єкту, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в зв`язку з тим, що дане майно обтяжене АТ "ПроКредитБанк" (договір іпотеки від 04 березня 2011 року), а обтяжене майно не може бути об`єктом поділу, то суд такі доводи не приймає і вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини, що виникають із іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.
Водночас положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.
Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 668/9978/15-ц Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Проведений аналіз норм законодавства та встановлені фактичні обставини у цій справі свідчать про відсутність підстав для припинення договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», а відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
За такого, перебування спірного нежитлового об`єкту в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна передбачені ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку».
Щодо позовних вимог в частині поділу майна подружжя: транспортного засобу марки DAF XF 105.410, 2006 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_1 , зеленого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , транспортного засобу марки GENERAL TRAILERS TRAILOR, 2000 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_3 , сірого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 , транспортного засобу марки MITSUBISHI PAJERO WAGON, 2012 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_5 , з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_6 , та транспортного засобу марки КРД 050100, 2006 року виписку, причіп-ПР-легковий-В, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 , - суд зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що вказані три транспортні засоби (марки DAF XF 105.410, марки GENERAL TRAILERS TRAILOR, марки MITSUBISHI PAJERO WAGON) були відчужені відповідачем під час перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу транспортних засобів №4841/2019/1602695 від 07 серпня 2019 року, №7132/08/2019 від 13 серпня 2019 року, №7130/08/2019 від 13 серпня 2019 року (Т.2 а.с. 51-53), та витягом з Єдиного державного реєстру МВС України (Т.2 а.с. 83), відповідно до яких вказані транспортні засоби були продані відповідачем третій особі - ОСОБА_4 .
В подальшому, відповідач знову набув право власності на вказані транспортні засоби, що підтверджується інформацією станом на 24 липня 2020 року з Єдиного державного реєстру МВС (Т.3 а.с. 141-143).
Як визначено приписами ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).
Згідно з п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, зокрема, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Аналіз зазначених норм права у їх взаємозв`язку дає підстави зробити висновок про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала, чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Викладене узгоджується із правовою позицією, наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року, в справі № 916/2813/18, провадження № 12-71гс20.
У цій справі ухвалою суду від 25 липня 2019 року (суддя Кучерявенко С.С.) відкрито провадження в справі, в якій роз`яснено відповідачу ОСОБА_2 його право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали надіслати до суду відзив на позовну заяву, письмові докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позову.
Вказану ухвалу суду відповідач отримав 30 липня 2019 року, що підтверджується його розпискою на супровідному листі (Т.1 а.с. 93).
Спірні транспортні засоби відповідач продав третій особі 07 серпня 2019 року та 13 серпня 2019 року, тобто після відкриття провадження в справі, і після отримання ним ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками.
Розпорядження спільним майном подружжя повинно здійснюватися за їх спільною згодою, зокрема для відчуження автомобіля як цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Відповідач такої заяви до суду не надав, а тому не довів, що здійснив відчуження транспортних засобів за згодою позивачки, чи в інтересах сім`ї, чи на її потреби.
Крім того, варто зазначити, що хоча відповідач і продав транспортні засоби, коли ще шлюб не було розірвано, однак сторони на той момент вже фактично припинили шлюбні відносини, що підтверджується рішенням Веселинівського районного суду про розірвання шлюбу від 29 жовтня 2019 року.
Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 розпорядився спірними трьома транспортними засобами на власний розсуд, без письмової згоди ОСОБА_1 .
Тобто, відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.
Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, суд вважає, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором.
В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.
Не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.
Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (постанова від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Позивач ОСОБА_1 не надавала згоду на одержання компенсації вартості 1/2 частки спірних автомобілів, а навпаки, просила виділити їй їх у власність, а тому стягнення на користь позивачки з відповідача грошової компенсції за 1/2 вартості спірних тарнспортних засобів в даній справі є неможливим.
Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до ЦК України.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Таким чином, враховуючи, що спірні автомобілі хоча й були продані третій особі, однак станом на 24 липня 2020 року були знову набуті у власність відповідачем ОСОБА_2 , а тому суд вважає, що визнання договорів купівлі-продажу спірних автомобілів, якими відповідач відчужив транспортні засоби третій особі, не буде в даному випадку ефективним способом захисту, оскільки вони повернулись у спільну власність подружжя, і можуть буди поділені між сторонами, оскільки є спільно набутим майном подружжя.
Таким чином, оскільки транспортний засіб марки КРД 050100, 2006 року виписку, причіп-ПР-легковий-В, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 , та інші три транспортні засоби, які відповідач відчужив третій особі, а потім знову набув на них право власності, є неподільним майном і знаходиться у фактичному володінні відповідача, то суд вважає, що в цьому разі ефективним способом захисту позивача буде поділ вказаних транспортних засобів наступним шляхом:
- позивачу ОСОБА_1 виділити у власність - транспортний засіб марки DAF XF 105.410, 2006 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_1 , зеленого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 (ринкова вартість - 331 640 грн.), та транспортний засіб марки GENERAL TRAILERS TRAILOR, 2000 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_3 , сірого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 (ринкова вартість - 281 270 грн.);
- відповідачу ОСОБА_2 виділити у власність - транспортний засіб марки КРД 050100, 2006 року виписку, причіп-ПР-легковий-В, з номером шасі (кузова, рами) НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 (ринкова вартість - 4800 грн.) та транспортний засіб марки MITSUBISHI PAJERO WAGON, 2012 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_5 , з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_6 (ринкова вартість - 621 500 грн.).
Аналіз статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитись із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення.
Отже, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, за наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просила позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання, чи про виділ частки в натурі. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, однак, враховуючи обставини справи та інтереси сторін, відносини, які склалися між сторонами, що унеможливлює спільне користування ними об`єктами спільного права власності, суд вважає за необхідне визначити інший варіант поділу майна, ніж той, який запропонувала позивач, наступним чином.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на майно на загальну суму в розмірі 2 850 272 грн.:
- нежитлову будівлю "Майстерня", яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (ринкова вартість - 777 390 грн.);
- склад, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (ринкова вартість - 1 459 972 грн.);
- транспортний засіб марки DAF XF 105.410, 2006 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_1 , зеленого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 (ринкова вартість - 331 640 грн.);
- транспортний засіб марки GENERAL TRAILERS TRAILOR, 2000 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_3 , сірого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 (ринкова вартість - 281 270 грн.);
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за різницю у вартості часток подружжя в спільному сумісному майні.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на майно на загальну суму в розмірі 2 894 091 грн.:
- нежитловий об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (ринкова вартість - 2 267 791 грн.);
- транспортний засіб марки КРД 050100, 2006 року виписку, причіп-ПР-легковий-В, з номером шасі (кузова, рами) НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 (ринкова вартість - 4800 грн.);
- транспортний засіб марки MITSUBISHI PAJERO WAGON, 2012 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_5 , з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_6 (ринкова вартість - 621 500 грн.).
Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Крім того, виходячи з рівності часток при поділі майна подружжя, частки сторін у спільному майні складають 2 872 181,50 грн. (777 390 грн. + 1 459 972 грн. + 2 267 791 грн. + 281 270 грн. + 331 640 грн. + 621 500 грн. + 4800 грн. = 5 744 363 грн. (загальна сума спірного майна подружжя) / 2).
Здійснивши поділ спірного майна та врахувавши вартість отриманого майна кожним із подружжя, суд вважає, що у зв`язку з різницею у вартості майна з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути грошову компенсацію за різницю у вартості часток подружжя у розмірі 21 909,50 грн. (2 872 181,50 грн. (сума рівної частки майна подружжя) - 2 850 272 грн. (сума частки майна, яку позивач отримує при поділі майна подружжя).
При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.
Загальна ціна позовних вимог визначається судом наступним чином.
Відповідно до висновку експерта №19-1077 від 03 грудня 2019 року (Т.2 а.с. 95-96) середня ринкова вартість т/з GENERAL TRAILERS TRAILOR, 2000 року випуску становить 281 270 грн.
Відповідно до висновку експерта №19-1076 від 03 грудня 2019 року (Т.2 а.с. 97-98) середня ринкова вартість т/з DAF XF 105.410, 2006 року випуску становить 331 640 грн.
Відповідно до висновку експерта №19-1075 від 03 грудня 2019 року (Т.2 а.с. 99-100) середня ринкова вартість т/з MITSUBISHI PAJERO WAGON, 2012 року випуску становить 621 500 грн.
Відповідно до висновку експерта №19-1078 від 03 грудня 2019 року (Т.2 а.с. 101-102) середня ринкова вартість т/з КРД 050100, 2006 року випуску становить 4800 грн.
Відповідно до висновку експерта №125-084 від 02 січня 2020 року (Т.2 а.с. 105-186) ринкова вартість нежитлової будівлі "Майстерня" по АДРЕСА_2 становить 777 390 грн., складу по АДРЕСА_1 - 1 459 972 грн., нежитлового об`єкту по АДРЕСА_3 - 2 267 791 грн.
Таким чином, загальна сума позову становить: 1 459 972 грн. + 281 270 грн. + 331 640 грн. + 621 500 грн. + 177 799,50 грн. (сума грошової компенсації) = 2 872 181,50 грн.
Хоча судом визначено інший варіант поділу, однак по суті позовні вимоги задоволено в тій сумі, що і просила позивач (2 872 181,50 грн.), а саме: нежитлова будівля "Майстерня" по вул. Іванівська, 54 в с. Іванівка + склад по вул. Польова, 5 в с. Іванівка + транспортний засіб марки DAF XF 105.410 + транспортний засіб марки GENERAL TRAILERS TRAILOR + грошову компенсацію за різницю у вартості часток подружжя, а тому сума позову, яка задоволена судом становить: (777 390 грн. + 1 459 972 грн. + 331 640 грн. + 281 270 грн. + 21 909,50 грн.) = 2 872 181,50 грн.
Сума судового збору, яка сплачена позивачем за позовною заявою становить 9 605 грн., що підтверджується квитанцією №ПН532 від 13 червня 2019 року (Т.1 а.с. 1).
Сума судового збору, яка сплачена позивачем за заявами про забезпечення позову становить 420,40 грн. + 454 грн. = 874,40 грн., що підтверджується квитанціями №ПН330 (Т.3. а.с. 3) та №ПН292 (Т.3. а.с. 138).
Однак, сума судового збору в розмірі 420,40 грн. не підлягає розподілу судом, оскільки її розподіл вже вирішено в ухвалі Веселинівського районного суду від 10 серпня 2020 року (суддя Кучерявенко С.С.), яка 12 жовтня 2020 року залишена без змін Миколаївським апеляційним судом.
Тому, розподілу судового збору за заявою про забезпечення позову підлягає лише сума 454 грн.
Таким чином, загальна сума судового збору, яка підлягає розподілу становить - становить 9 605 грн. + 454 грн. = 10 059 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просила в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, враховуючи, що позов задоволено повністю, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 10 059 грн. судового збору.
Також, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн.
Відповідач та його представник до суду не звертались з клопотанням про зменшення витрат на правову допомогу, які понесла позивач.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до пункту 4.1 Договору №02/19 від 19 квітня 2019 року про надання правничої допомоги позивач та її представник - адвокат Кірюхін О.М. погодили, що клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі в сумі 10 000 гривень.
Отже розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.
Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення нею витрат в суді першої інстанції, а саме: представником позивача складені та підписані позовна заява з додатками, уточнені позовні заяви, заяви по суті справи, відповідь на відзив на позовну заяву, всі копії документів завірені представником позивача, представником позивача взято участь в судових засіданнях, скеровано запити та отримано відповіді щодо майна сторін.
Квитанція від 10 лютого 2020 року № 29923599-1 (Т.2 а.с. 203) підтверджує сплату ОСОБА_1 суми 10 000 грн. Адвокатському об`єднанню "Кірюхін і син".
Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, участь представника позивача в судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи, звернення з адвокатськими запитами за отриманням інформації, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень ЦПК України, то суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
За таких обставин, враховуючи, що позов задоволено повністю, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. витрат на правову допомогу.
Крім того, позивач просила стягнути з відподвідача на свою користь витрати на проведення по справі судових експертиз на загальну суму 27 956,40 грн.
В цій справі була проведена судова автотоварознавча експертиза, що підтверджується відповідними висновками експерта №№19-1075, 19-1076, 19-1077, 19-1078 від 03 грудня 2019 року (Т.2 а.с. 95-102), вартість якої становить 3956,40 грн., що підтверджується квитанцією від 04 листопада 2019 року (Т.2 а.с. 90).
Також в справі була проведена судова оціночно-технічна та будівельно-технічна експертиза, що підтверджується відповідним висновком експерта №125-084 від 02 січня 2020 року (Т.2 а.с. 105-186), вартість якої становить 24 000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №125-084 від 19 листопада 2019 року та актом здавання-приймання послуги №125-084 від 19 листопада 2019 року (Т.2 а.с. 200).
За таких обставин, враховуючи, що позов задоволено повністю, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 27 956,40 грн. витрат на проведення судових експертиз.
Також, ухвалами суду від 10 серпня 2020 року року та від 02 лютого 2021 року було застосовано заходи забезпечення позову, а саме:
- накладено арешт на транспортний засіб марки MITSUBISHI PADJERO WAGON, 2012 року випуску, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_6 з номерним знаком НОМЕР_5 , що зареєстрований за ОСОБА_2 ;
- накладено арешт на транспортні засоби, зареєстровані за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 :
- марки DAF XF 105.410, 2006 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_1 , зеленого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , із забороною вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження вказаного транспортного засобу;
- марки GENERAL TRAILERS TRAILOR, 2000 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_3 , сірого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 , із забороною вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження вказаного транспортного засобу.
Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Зважаючи на те, що суд поділив вказані транспортні засоби між сторонами, то за таких обставин потреба в застосуванні заходів забезпечення позову відпала, а тому їх слід скасувати після набрання рішенням суду законної сили.
На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задовольнити.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженкою с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_10 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на:
- нежитлову будівлю "Майстерня", загальною площею 757,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 777 390,00 грн. ;
- склад, загальною площею 1614,1 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1 459 972,00 грн.;
- транспортний засіб марки DAF XF 105.410, вантажний спеціалізований сідловий тягач, 2006 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_1 , зеленого кольору, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , об`єм двигуна - НОМЕР_11 , вартістю 331 640,00 грн.;
- транспортний засіб марки GENERAL TRAILERS моделі TRAILOR, 2000 року випуску, з номерним знаком НОМЕР_3 , сірого кольору, напівпричіп спеціалізований - самоскид, з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_4 , вартістю 281 270,00 грн.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем с. Іванівка Веселинівського району Миколаївської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_12 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , право власності на:
- нежитловий об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 2 267 791,00 грн.;
- транспортний засіб марки КРД 050100, 2006 року виписку, причіп-ПР-легковий-В, з номером шасі (кузова, рами) НОМЕР_8 , реєстраційний номер НОМЕР_9 , вартістю 4800,00 грн.;
- транспортний засіб марки MITSUBISHI PAJERO WAGON, 2012 року випуску, об`єм двигуна - 3200 D, з номерним знаком НОМЕР_5 , з номером кузова (шасі, рами) НОМЕР_6 , вартістю 621 500,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Іванівка Веселинівського району Миколаївської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_12 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_10 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , грошову компенсацію за різницю у вартості часток подружжя в спільному сумісному майні в розмірі 21 909 (двадцять одна тисяча дев`ятсот дев`ять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Іванівка Веселинівського району Миколаївської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_12 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_10 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 10 059 грн., судові витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн., судові витрати на проведення судових експертиз в розмірі 27 956,40 грн., що разом становить 48 015 (сорок вісім тисяч п`ятнадцять) гривень 40 (сорок) копійок.
Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані згідно з ухвалами Веселинівського районного суду Миколаївської області від 10 серпня 2020 року та від 02 лютого 2021 року, після набрання рішенням суду законної сили.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області Л.О. Орленко