Номер провадження: 22-ц/813/5015/22
Справа № 514/1574/20
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Попелюка Вадима Павловича, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

встановив:

19.11.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та просила суд:

- визнати право власності на 1/2 частку вартості автомобіля марки «NISSAN LEAF», 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та стягнути з відповідача грошову компенсацію в сумі 70 313,50 грн.;

- визнати право власності на автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», 1996 року випуску, державний номер НОМЕР_2 ;

- визнати право власності на 1/2 частку грошових депозитних вкладів, що знаходяться у володінні чи/та користуванні відповідача;

- залишити відповідачу отриманий дохід від надання в оренду належної йому на праві власності кв. АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що, 08.10.2017 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Після укладення шлюбу вони проживали разом, вели спільне господарство. Від цього шлюбу мають доньку ОСОБА_3 . На момент подачі позову вирішується питання про розірвання шлюбу.

Позивач зазначила, що в період шлюбу ними було придбано:

автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», 1996 р.в., р.н. НОМЕР_2 , зеленого кольору, номер кузова VIN НОМЕР_3 , право власності зареєстровано 10.05.2018 р. за відповідачем ОСОБА_2 , ринкова вартість автомобіля складає 137 000 грн.

21.08.2019 р. відповідачем на аукціоні в США придбано автомобіль марки «NISSAN LEAF», 2013 р.в., р.н. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_4 , що підтверджується відповідним інвойсом.

Позивач ОСОБА_1 також зазначила, що відповідач має депозитні рахунки у банківських установах, зокрема у АТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ АБ «Південний».

Також відповідач здавав в оренду, належну йому на праві власності квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 , з 07.07.2018 р. по 07.01.2019 р. та з 19.02.2019 р. по 19.08.2019 р. за 5000 грн. щомісячно.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач ОСОБА_1 просила її позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.09.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Попелюк В.П. ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.09.2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Крім того, в апеляційній скарзі поставлено питання про витребування від АТ КБ «ПриватБанк» (, 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30) відомості про рух коштів (виписки по рахункам) по усім рахункам (поточні, депозитні, накопичувальні, SWIFT, тощо) що відкриті на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 08.10.2017 року та по день виконання ухвали суду, копії документів вказаної особи та всіх договорів, угод, що укладалися з вказаною особою (анкети, договори банківського рахунку, депозитні договори, договори про оренду індивідуальних сейфів тощо) (т. 2, а.с. 122).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.09.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т. 2, а.с. 153, 154, 157).

Більше того, 31.08.2022 року від представника позивача адвоката Попелюка В.П. надійшла заява про слухання справи в його відсутність (т.2, а.с.158, 159).

Аналогічну заяву в той же день надав суду відповідач ОСОБА_2 (т.2, а.с. 160).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 31.08.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 09.09.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції біля 9 місяців (т.2, а.с. 136), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ст. 68 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст.ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Це майно ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України і можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», 1996 р.в., р.н. НОМЕР_2 , зеленого кольору, номер кузова VIN НОМЕР_3 , зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_2 , придбано 10.05.2018 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, та є спільним майном подружжя, а тому сторони, як подружжя, мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном.

При цьому, суд правильно вказав, що оскільки відповідно до ст.183 ЦК України автомобіль є неподільною річчю та фактично автомобілем «TOYOTA CAMRY», 1996 р.в., р.н. НОМЕР_2 , зеленого кольору, номер кузова VIN НОМЕР_3 , користується позивачка ОСОБА_1 , то спірний автомобіль слід залишити у спільній частковій власності сторін.

Що стосується визнання права власності на 1/2 частину автомобіля марки «NISSAN LEAF», 2013 р.в., р.н. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_4 , про що ставила питання позивач та апелянт ОСОБА_1 , то суд першої інстанції обгрунтовано відмовив їй в задоволенні позовних вимог в цій частині, виходячи з того, що позивачем не надано доказів придбання в період шлюбу відповідачем вказаного автомобіля, право власності на який 12.12.2019 р. зареєстровано за батьком відповідача ОСОБА_4 .

При цьому колегія суддів зазначає, що питання щодо визнання права спільної часткової власності на грошові кошти, які зі слів позивачки, відповідач ОСОБА_2 перерахував за придбання цього автомобіля на ім`я свого батька в сумі 1981,73 доларів США за допомогою SWIFT-платежу, і стягнення з нього 1/2 частини цих грошових коштів, позивач ОСОБА_1 перед судом не ставила.

Вирішуючи питання про розподіл грошових коштів, які на думку позивача ОСОБА_1 розміщені на рахунках відповідача ОСОБА_2 , і є коштами подружжя, то суд обгрунтовано виходив із того, що позивачкою ОСОБА_1 не надано суду доказів того, що ці кошти розміщені на банківських рахунках відповідача.

Заявлене клопотання з цього приводу ухвалою колегією суддів від 31.08.2022 року було залишено без задоволення (а.с.162).

Також позивач ОСОБА_1 не надала суду першої та апеляційної інстанції будь-яких доказів надання в оренду, належну відповідачу на праві власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , з 07.07.2018 р. по 07.01.2019 р. та з 19.02.2019 р. по 19.08.2019 р., та одержання за цю оренду по 5000 грн. щомісячно.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу позовних вимог свого довірителя, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Попелюка Вадима Павловича залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09.09.2022 року

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра