Ухвала

Іменем України

21 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 369/11908/20

провадження № 61-9504ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Громадської організації «Стоп корупції» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року у справі за позовом Громадської організації «Стоп корупції» до ОСОБА_1 про захист ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року Громадська організація «Стоп корупції» (далі - ГО «Стоп корупції») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист ділової репутації.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 22 год 12 хв на сторінці Facebook - ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4), якою володіє та здійснює користування ОСОБА_1 , опубліковано пост, в якому відповідач поширив недостовірну інформацію, яка стосується ГО «Стоп корупції». Зокрема, у публікації відповідач зазначав: « ОСОБА_3 написав заяву про звільнення через «політичний тиск». Неприбуткова організація «Стоп корупції» якраз активно приймала участь у даному тиску».

На думку заявника, така інформація подається однобоко та лише з однією метою - сформувати у громадськості думку про нечесність організації. З фрагменту: « ОСОБА_3 написав заяву про звільнення через «політичний тиск». Неприбуткова організація «Стоп корупції» якраз активно приймала участь у даному тиску». У зазначеному фрагменті автор вказує на нібито прийняття ГО «Стоп корупції» участі у здійсненні політичного тиску на Голову Національного Банку України ОСОБА_4 . Тож автор асоціює діяльність ГО «Стоп корупції» із незаконним впливом на державного діяча, з метою примусити останнього залишити свою посаду.

Посилаючись на вказані обставини, організація просила суд: визнати недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію цієї організації інформацію, викладену на сторінці Facebook - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розміщена за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 а саме: « ОСОБА_3 написав заяву про звільнення через «політичній тиск». Неприбуткова організація «Стоп корупції» якраз активно приймала участь у даному тиску»; зобов`язати відповідача вилучити зазначену інформацію та протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати зазначену інформацію.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2022 року у задоволенні позову ГО «Стоп корупції» відмовлено.

Додатковим рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 червня 2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ГО «Стоп корупції» на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року апеляційну скаргу ГО «Стоп корупції» залишено без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2022 року без змін. Апеляційну скаргу ГО «Стоп корупції» на додаткове рішення задоволено частково. Додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 червня 2022 року змінено та зменшено розмір витрат на правову допомогу у цій справі. Стягнуто з ГО «Стоп корупції» на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовляючи у задоволенні позову ГО «Стоп корупції», суди попередніх інстанцій виходили з того, що у поширеній публікації відповідач висловив свою (суб`єктивну) думку щодо причин відставки публічної особи, що є його оціночним судженням та критичною оцінкою обставин. Позивачем не доведено, що поширена інформація є твердженням про факти, а не оціночним судженням.

28 вересня 2022 року ГО «Стоп корупції» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ГО «Стоп корупції» просить поновити строк на касаційне оскарження та вказує на те, що копію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції отримало 29 серпня 2022 року. На підтвердження зазначеного надано відповідні докази, а саме копію роздруківки із сервісу електронної пошти заявника з відміткою про дату отримання повного тексту постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року.

Оцінюючи наявність підстав для поновлення строку на касаційне оскарження, Верховний Суд враховує, що відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені ГО «Стоп корупції» обставини, зокрема, отримання копії повного тексту оскаржуваної постанови апеляційного суду тільки 29 серпня 2022 року, свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження судового рішення, що є підставою для його поновлення.

Перевіривши доводи касаційної скарги по суті справи, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Зокрема, ГО «Стоп корупції» у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц, від 22 листопада 2021 року у справі № 761/32924/19-ц.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у наведених постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 22 год 12 хв на сторінці Facebook ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_5) опублікований пост, який розміщений за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6, такого змісту: «ОСОБА_3 написав заяву про звільнення через «політичній тиск». Неприбуткова організація «Стоп корупції» якраз активно приймала участь у даному тиску».

Обґрунтовуючи свій позов, ГО «Стоп корупції» посилалися на те, що у цій публікації поширено недостовірну інформацію про позивача, яка підлягає спростуванню.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову ГО «Стоп корупції», виходили з того, що у поширеній публікації відповідач висловив свою суб`єктивну думку щодо причин відставки публічної особи. Це є його оціночним судженням та критичною оцінкою обставин.

Такий висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим з огляду на таке.

Національне законодавство

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету

і неупередженості правосуддя.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно з частиною першою статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації розуміють: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України, з урахуванням положень частини першої статті 91 ЦК України, фізична та юридична особи, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).

Висновки Верховного Суду

У контексті розглядуваної справи визначальним є встановлення того, чи є оспорювана інформація за своїм лексичним значенням фактичним твердженням або оціночним судженням.

Позивач стверджує, що інформація, поширена відповідачем, а саме: « ОСОБА_3 написав заяву про звільнення через «політичний тиск». Неприбуткова організація «Стоп корупції» якраз активно приймала участь у даному тиску», може бути оцінена на предмет достовірності (правдивості), ця інформація є такою, що завдає шкоди діловій репутації позивача, оскільки спричиняє підрив довіри до громадської діяльності.

Політичний словник містить таке визначення поняття політичний тиск, як то: метод політичної боротьби, який застосовується з метою змусити певну політичну силу прийняти якесь політичне рішення (заяви протесту, депутатські запити, кампанії у пресі, мітинги, демонстрації, акти громадянської непокори, голодування тощо). Отже категорія «політичний тиск» сама по собі не має ознак змістовного негативного навантаження, якщо це не пов`язано з діями, які містять ознаки протиправної діяльності.

Разом з тим, оцінка конкретних дій певних суб`єктів як таких, що створюють політичний тиск, незалежно від використаних мовно-стилістичних засобів, безумовно є оціночним судженням, виходячи із суті поняття «політичний тиск».

У цій справі судами оцінено зміст спростовуваної інформації як такої, що є оціночними судженнями, відповідно, не підлягає спростуванню.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, що поширена відповідачем інформація: « ОСОБА_3 написав заяву про звільнення через «політичній тиск». Неприбуткова організація «Стоп корупції» якраз активно приймала участь у даному тиску», є оціночним судженням, оскільки за своїм змістом є суб`єктивною оцінкою ОСОБА_1 дій ГО «Стоп корупції» як таких, які на думку відповідача є політичним тиском.

Щодо доводів касаційної скарги

Посилання ГО «Стоп корупції» у касаційній скарзі на те, що судами невірно досліджено оскаржувану публікацію з використанням запропонованого у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» складу правопорушення, яке є підставою для задоволення позову, Верховний Суд оцінює критично, оскільки у цій категорії справ підхід до визначення підстав для задоволення подібних позовів залишається незмінним.

Посилання у касаційній скарзі на те, що в оскаржуваних судових рішеннях суди не врахували висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц є безпідставними.

У наведеній як приклад справі № 725/5585/16-ц предметом оцінки судів були такі висловлювання відповідачки на адресу позивачів: «організована банда», «організований бандит», «організована банда при владі», «отморозки», «ворують, зламують», «знищують бізнес», «не діє як чиновник», «він вкрав», «злодійський спосіб». У цій справі № 725/5585/16-ц Верховний Суд, погоджуючись із висновком суду апеляційної інстанції, який ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов висновку, що зазначені висловлення свідчать про критичну оцінку ситуації, що склалася між сторонами. Поширена стосовно позивачів інформація є оціночним судженням, та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів. Суб`єктивні думки і погляди в силу вимог закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України, відповідно не підлягають спростуванню.

Висновки судів в оскаржуваних у цій справі № 369/11908/20 рішеннях не суперечать висновку, сформульованому Верховним Судом у справі № 725/5585/16-ц.

Посилання ГО «Стоп корупції» у касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2021 року у справі № 761/32924/19-ц, Верховний Суд оцінює критично з огляду на таке.

У справі № 761/32924/19 Верховний Суд, викладаючи свої мотиви, вказав на те, що фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

У справі № 761/32924/19-ц Верховний Суд, наводячи критерії розмежування фактичних тверджень та оціночних суджень, вважав обґрунтованими висновки судів, що зміст поширеної недостовірної інформації у формі фактичних тверджень про нібито багаторазові відвідування позивачем Російської Федерації на тлі конфлікту на Сході України, завдає шкоди діловій репутації позивача, порочить його честь та гідність, оскільки спрямована на створення негативної соціальної оцінки позивача в очах оточуючих. У суспільстві існує стійке розуміння того, що відвідування країни-агресора суперечить загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Отже, на відміну від розглядуваної справи № 369/11908/20, у якій судами встановлено, що спростовувана інформація за своїм змістом є оціночним судженням, у справі № 761/32924/19-ц, наведеній як приклад, судами встановлено, що спростовувана інформація є фактичним твердженням.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження із підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтею 390, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити Громадській організації «Стоп корупції» строк на касаційне оскарження рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2022 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Громадської організації «Стоп корупції» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 серпня 2022 року у справі за позовом Громадської організації «Стоп корупції» до ОСОБА_1 про захист ділової репутації відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний