Номер провадження: 22-ц/813/2720/22
Справа № 509/4134/17
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зіркове містечко» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 року у справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зіркове містечко» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и в:

24 жовтня 2017 року позивач, ОСББ «Зіркове містечко», звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, в якій просило стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за період з 01.04.2013 року по 01.09.2017 року за оплату житлово-комунальних послуг та витрат по утриманню житлового будинку та прибудинкової території у розмірі 22 754,85 грн. (т. 1, а.с 2).

18.06.2019 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої ОСББ «Зіркове містечко» просило стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за період з 01.04.2013 року по 17.06.2019 року за оплату житлово комунальних послуг та витрат по утриманню житлового будинку та прибудинкової території у розмірі 35 404,13 грн..

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСББ «Зіркове містечко» є балансоутримувачем житлового комплексу, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про прийняття на баланс від 16.09.2011 року, та надає мешканцям вказаного будинку житлово-комунальні послуги, що вбачається з доданих до позову договорів з постачальниками комунальних послуг.

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №181962162 від 23.09.2019р., та отримує житлово-комунальні послуги, при цьому не виконує зобов`язання по їх оплаті, у зв`язку із чим заборгованість станом на 17.06.2019 року становить 35 404,13 грн..

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 року позовні вимоги ОСББ «Зіркове містечко» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за отримані житлово-комунальні послуги задоволено частково.

Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Зіркове містечко» суму боргу за оплату житлово комунальних послуг та витрат по утриманню житлового будинку та прибудинкової території у розмірі 16 841,57 грн. та судовий збір в розмірі 1 600 грн., а всього 18 441,57 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, ОСББ «Зіркове містечко», просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за житлово-комунальні послуги у період з 01 квітня 2013 року по 03 листопада 2017 року у розмірі 18 562,56 грн. й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути суму боргу з 01 квітня 2014 року по 17 червня 2017 року за оплату житлово-комунальних послуг та витрат по утриманню житлового будинку та прибудинкової території у розмірі 35 404, 13 грн. та витрати по сплаті судового збору про, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

На підставі зазначеного, розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 09 вересня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві відповідача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача, ОСББ «Зіркове містечко», підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частини 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), надалі Закон №1875-IV, житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. виконавець суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі власник) фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку; внутрішньобудинкові системи мережі, арматура на них, прилади та обладнання, засоби обліку та регулювання споживання житлово-комунальних послуг, які знаходяться в межах будинку, споруди.

Згідно зі статтею 13 Закону №1875-IV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статтею 19 Закону №1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

За змістом статей 20, 21 Закону №1875-IV та пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572 (в редакції постанови Кабінету Міністрів №5 від 14 січня 2009 року), власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону №1875-IV передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений у п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статті 68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

У частині 2 статті 23 Закону №1875-IV зазначено, що власник має право доручати повністю або частково розпоряджатися та управляти належним йому майном відповідно до закону та договору балансоутримувачу або управителю.

Аналіз статей 1, 4, 16 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» дозволяє дійти висновку, що основна діяльність об`єднання співвласників багатоквартирного будинку полягає в здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних послуг та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

За змістом статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників відноситься до виключної компетенції загальних зборів співвласників. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників.

У відповідності до частини 1 статті 16 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту, шляхом скликання загальних зборів, встановлювати розміри платежів, зборів і внесків членів об`єднання, а також відрахувань до резервного і ремонтного фондів.

У частинах першій, сьомій статті 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що для забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, водопостачання та водовідведення, теплопостачання і опалення, вивезення побутових відходів, об`єднання за рішенням загальних зборів має право: задовольняти зазначені потреби самостійно шляхом самозабезпечення; визначати управителя, виконавців окремих житлово-комунальних послуг, з якими усі співвласники укладають відповідні договори; виступати колективним споживачем (замовником) усіх або частини житлово-комунальних послуг. Об`єднання оплачує холодну та гарячу воду, теплову та електричну енергію, природний газ, комунальні послуги за цінами (тарифами), встановленими для населення, крім частини таких послуг, що оплачуються власниками нежитлових приміщень.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСББ «Зіркове містечко» є балансоутримувачем житлового комплексу, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про прийняття на баланс від 16.09.2011 року (а.с. 37-38), та надає мешканцям вказаного будинку житлово-комунальні послуги, що вбачається з доданих до позову договорів з постачальниками комунальних послуг (а.с. 108-184).

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №181962162 від 23.09.2019р., отримує житлово-комунальні послуги, при цьому не виконує зобов`язання по їх оплаті, у зв`язку із чим позивач, за його підрахунком, недоотримав плати станом на 17.06.2019 року розміром 35404,13 грн..

Зважаючи на зазначені положення закону, суд першої інстанції виходив, що ОСББ «Зіркове містечко» вправі встановлювати для співвласників будинку по АДРЕСА_1 розмір платежів і внесків з утримання спільного майна будинку.

Серед обов`язків співвласників багатоквартирного будинку, визначених у статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", визначено виконання рішення зборів співвласників.

Так, підставами для нарахування позивачем вартості послуг слугували рішення загальних зборів членів ОСББ «Зіркове містечко» від 13.07.2013 року №11 (а.с. 99-104), від 17.05.2014 року №13 (а.с. 90-95), від 06.06.2015 року за №15 (а.с. 82-86), від 04.06.2016 року №16 (а.с.71-78) та від 04.06.2016 року №17 (а.с. 59-67), які є чинними і в судовому порядку недійсними не визнавалися, а також факт надання цих послуг.

Виходячи зі змісту зазначених рішень, ОСББ «Зіркове містечко» є управителем вказаного житлового комплексу.

Згідно із частинами 5, 8 ст. 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», у разі, якщо правління об`єднання самостійно здійснює функції управителя, воно за договором із постачальниками комунальних послуг може бути колективним замовником (абонентом) таких послуг. У цьому випадку об`єднання несе повну відповідальність за своєчасну сплату вартості фактично спожитих членами об`єднання комунальних послуг. Відмова від укладення договору, від оплати рахунків або несплата рахунків не допускається. Такі дії є порушенням прав інших членів об`єднання і підставою для звернення до суду про стягнення заборгованості з плати за відповідними рахунками у примусовому порядку.

Таким чином, особа, яка є власником приміщення у житловому комплексі, в якому створено ОСББ (асоціацію), зобов`язана здійснювати платежі та внески на утримання і ремонт спільного майна незалежно від членства в об`єднанні (асоціації), а тому за наявності підтверджених витрат на управління, утримання та збереження будинку така сума боргу підлягає стягненню.

У свою чергу, з боку ОСББ «Зіркове містечко» у вказаний період по будинку АДРЕСА_1 було забезпечено комунальні послуги: прибирання придомової території та паркінгу (з 04.03.2013р. ця послуга виконувалась ФОП ОСОБА_2 ), вивіз сміття (вивіз сміття здійснював ТОВ «СОЮЗ»), технічне обслуговування ліфтів (до 01.04.2015р. ПП «Ліфтстрой», з 01.04.2015р. ПрАТ «ОТІС»), дератизація і дезінфекція (по 01.01.2016р. послуга надавалась ТОВ «Профілактична дезінфекція», з 01.01.2016р. ТОВ «Мед. Дезінфекція»), технічне обслуговування систем проти пожежної автоматики (ТО систем пожежної автоматики здійснюється ТОВ «Лінія М»), освітлювання місць спільного користування у будинку (така послуга розраховується, виходячи із загального використання електроенергії в кількості 26 667 кВт в місяць та діючого тарифу за 1кВт електроенергії на момент нарахування, постачальник ПАТ «Одесаобленерго»), електроенергія ліфтів (така послуга розраховується, виходячи із загального використання електроенергії в кількості 11 289 кВт в місяць та діючого тарифу за 1 кВт електроенергії на момент нарахування), опалення (складовими частинами формування тарифу на опалення є зміни (закупка газу) і постійні витрати згідно договорів обслуговування, а також заробітна плата з урахуванням податків), утримання охорони (з 11.06.2012р. ця послуга виконувалась ТОВ «Онікс безпека», з 01.07.2013р. ця послуга надавалась ПП «Форпост південь», а з 01.06.2016р. ця послуга надавалась ПП «АБ Сапсан»), електроенергія у квартиру (за лічильником ПАТ «Одесаобленерго»), водопостачання (за лічильником філіал «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс»), тощо, адміністративні витрати (включають в себе заробітну плату співробітників ОСББ та відповідні нарахування на неї), утримання котельної в літній період (включає в себе заробітну плату співробітників ОСББ та відповідні нарахування на неї), податок на землю та екологічний податок (сплачуються на підставі поданих до податкової інспекції декларацій), полив території газонів (згідно договору з філією «Інфоксводоканал»), ОСББ сплачує за використану воду за показниками загального лічильника, як за воду, використану жителями, так і за воду, використану на загальні потреби. Тому на загальних зборах співвласників було прийнято рішення нараховувати плату з розрахунку 0,01 грн. за 1 м2 площі), інші витрати (включають в себе послуги банків, юридичні послуги, витрати на канцелярські товари, послуги зв`язку), прибирання сходових клітин (з 04.03.2013 р. ця послуга надавалась ФОП ОСОБА_2 ), огляд ліфтів (здійснювався ПП «Ліфтстрой»), відеоспостереження (згідно рішення загальних зборів співвласників 2016р. на території ЖК установлено 16 камер відеоспостереження, послуги надавало ТОВ «СКМПН») тощо.

Між тим, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року №6-2951цс15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, проаналізувавши зазначені норми закону, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відповідач, зобов`язаний сплачувати внески та платежі, встановлені ОСББ у відповідності до чинного законодавства.

Матеріали справи не містять даних у спростуванні вказаного розрахунку заборгованості, як і не містить будь-яких доказів надання відповідачу неналежної якості комунальних та житлових послуг, за які позивачем нараховано заборгованість.

Між тим, матеріали справи містять додані відповідачем акти-претензії щодо неналежного надання послуг з опалення від 27.02.2012р., 30.03.2013р., 29.03.2014р., 28.03.2015р. (а.с. 257-260) та акти-претензії щодо неналежного надання послуг з постачання електричної енергії від 18.01.2018р., 23.03.2018р. (а.с.263-264). Та в якості спростування наведеної в актах інформації, з боку позивача надано лист Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії в Одеській області від 28.12.2017р. за вих. №28-03/08-06.8-2337, в якому факти незаконного відключення квартири відповідача від електричної енергії не підтверджено (а.с. 278), та акт огляду стану квартири від 20.02.2015р. (а.с.41-42), згідно якого представниками ОСББ разом із власником квартири (відповідачем по справі) було встановлено, що низька температура в квартирі ОСОБА_1 наявна, оскільки термостатичний вентиль системи розподілу опалення встановлений на мінімальне значення (яке у подальшому було збільшено). Актом зафіксовано, що система опалення в квартирі функціонує.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції правильно вважав, що не має підстав стверджувати про надання відповідачу з боку ОСББ «Зіркове містечко» неналежної якості комунальних та житлових послуг.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, позивач звернувся до суду з позовом за захистом порушених права в межах строку позовної давності, оскільки ухвалою Овідіопольського районного суду від 23.12.2016 року був виданий судовий наказ за заявою ОСББ щодо заборгованості ОСОБА_1 за спожиті житлово-комунальні послуги відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК Украйни, але ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24.07.2017р. по справі №509/4776/16-ц, судовий наказ від 23 грудня 2016 року був скасований за заявою ОСОБА_1 , поданої 20.01.2017р.. Отже, у даному випадку строк позовної давності перервався.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 квітня 2013 року по 03 листопада 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на підставі договору інвестування будівництва та акту прийому передачі приміщення, укладеному між сторонами по справі 22.03.2011р. (а.с. 35), отримав у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №181962162 від 23.09.2019р., ОСОБА_1 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_2 , 03.11.2017 року, саме на підставі зазначеного акту прийому передачі приміщення (квартири) від 22.03.2011р. та договору інвестування будівництва №415-Б від 09.02.2010р..

Згідно із приписом ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Тому право власності у ОСОБА_1 виникло з 03.11.2017 року, тоді як позовну заяву ОСББ «Зіркове містечко» було подано до виникнення такого права, а саме 24.10.2017р..

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСББ «Зіркове містечко» до ОСОБА_1 слід задовольнити в частині стягнення заборгованості за отримані житлово-комунальні послуги саме за період з 03.11.2017 року по 17.06.2019 року у розмірі 16841,57грн., з яких за послуги з прибирання придомової території 338,53 грн.; за послуги з прибирання сходових клітин 720,71 грн.; за вивіз сміття 216,05 грн.; за технічне обслуговування ліфтів 549,44 грн.; за дератизацію і дезінфекцію 21,47 грн.; за технічне обслуговування систем протипожежної автоматики 678,68грн.; за електроенергію загального користування 1 068,25грн.; за електроенергію ліфтів 407,67 грн.; за адміністративні витрати 849,39 грн.; за утриманні котельні у літній період 615,22 грн.; за податок на землю та екологічний збір 37,99 грн.; за полив газонів 7,91 грн.; за ремонтний фонд 921,42 грн.; за охорону комплексів 731,97 грн.; за спожиту електроенергію 144,48 грн.; за утримання котельні у зимовий період 274,42грн.; за ремонт фасаду 142,88 грн.; за опалення 9 115,09 грн..

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодись неможливо, виходячи із наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем, ОСББ «Зіркове містечко», з достовірністю та об`єктивністю доведено в судовому засіданні обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що відповідач є споживачем житлово-комунальний послуг, які йому надає ОСББ й зобов`язаний сплачувати за спожиті послуги у встановлений законом строк, але останній не виконує свої обов`язки в повному обсязі, тому за період з 01 квітня 2013 року по 17 червня 2019 року у відповідача виникла заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 35404, 13 грн. І, навпаки, відповідач ОСОБА_1 не спростував підстави позову.

Дійсно, відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Проте, момент звернення власника до відповідного органу з метою проведення державної реєстрації залежить від волевиявлення власника.

Пункт 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Вказана правова норма є спеціальною по відношенню до інших приписів цивільного законодавств, тому у даному випадку обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги не ставиться в залежність від наявності державної реєстрації права власності на квартиру

Отже, не проведення державної реєстрації права власності не свідчить про те, що власник не отримував відповідні житлово-комунальні послуги в спірний період.

Суд першої інстанції дослідив та дав правильну оцінку розрахунку заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, надані відповідачу ОСББ й правильно виходив, що вказаний розрахунок заборгованості відповідає діючим тарифам на послуги. При цьому відповідачем належним чином не оспорений вказаний розрахунок заборгованості.

Згідно зі статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Виходячи із висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що споживач ОСОБА_1 зобов`язаний оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі. Пункт 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Вказана правова норма є спеціальною по відношенню до інших приписів цивільного законодавств, тому у даному випадку обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги не ставиться в залежність від наявності державної реєстрації права власності на квартиру. Отже, споживач ОСОБА_1 зобов`язаний оплатити отримані ним житлово-комунальні послуги за період з 01 квітня 2013 року по 03 листопада 2017 року у розмірі 18 562,56 грн.

Таким чином, позивачем, ОСББ «Зіркове містечко» в судовому засіданні доведено належним чином те, що відповідач порушив його права на отримання споали за спожиті жилого-комунальні послуги, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України вказане право позивача підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, позовні вимоги ОСББ «Зіркове містечко» є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статі 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у період з 01 квітня2013 року по 03 листопада 2017 року у розмірі 18 562,56 грн. й ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення позову.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСББ «Зіркове містечко» понесло і документально підтвердило витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 2 400,00 грн., тому у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги присудженню з відповідача на користь ОСББ підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі 2 400,00 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зіркове містечко» задовольнити, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 березня 2021 року в частині відмови у стягненні заборгованості за житлово-комунальні послуги у період з 01 квітня 2013 року по 03 листопада 2017 року у розмірі18 562,56 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зіркове містечко» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зіркове містечко», ЄДРПОУ: 3760900, місцезнаходження: 65058, м. Одеса, вулиця Армійська, 11, суму боргу за період з 01 квітня 2013 року по 03 листопада 2017 року за спожиті житлово-комунальні послуги та втрати по утриманню житлового будинку та прибудинкової території в розмірі 18 562,56 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зіркове містечко», ЄДРПОУ: 3760900, місцезнаходження: 65058, м. Одеса, вулиця Армійська, 11, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги в сумі 2 400,00 гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 09 вересня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

А.І.Дришлюк