КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року

справа № 753/1816/21

провадження № 22-ц/824/2989/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.,

при секретарі: Волошиній А.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Гусак О.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів на загальну суму 1 172 277 грн 52 коп. та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що 11 березня 2020 року сторони уклали договір безвідсоткової позики № 1, за умовами якого позивач надав відповідачу позику у розмірі 1 000 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути отриману суму позики та витрати у розмірі 1600 грн у строк 30 календарних днів.

Позивач виконав взяті на себе зобов`язання та передав відповідачу кошти у визначеному договором розмірі, а ОСОБА_2 у визначений строк борг не повернув, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та стягнення коштів у судовому порядку. Зазначає, що у зв`язку з порушенням строку повернення коштів відповідач має сплатити основну суму боргу у розмірі 1 001 600 грн, пеню у розмірі 104 013 грн 75 коп, 3% річних у розмірі 23 956 грн 08 коп та інфляційні втрати у розмірі 42 707 грн 69 коп., а також відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 100 000 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з: судового збору у розмірі 12612 грн, з яких 10 510 грн - майнова вимога та 2102 грн моральна шкода, витрат на правову допомогу у розмірі 35 000 грн за підготовку та супроводження справи до набрання рішенням суду законної сили, та 10% від стягнутої за судовим рішенням суми коштів - після фактичного отримання коштів.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2021 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 172 277, 52 грн та судовий збір 11 350 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду в частині задоволених вимог скасувати, та відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що станом на час закриття підготовчого засідання відповідач не був належним чином повідомлений про наявність судового спору. Зазначає, що відповідач не укладав правочину із ОСОБА_1 про отримання безвідсоткової позики у розмірі 1 000 000,00 грн, та договір від 11.03.2020 року є підробленим.

В судовому засіданні 16.11.2022 року представник відповідача апеляційну скаргу підтримав.

В судове засідання 23.11.2022 року учасники справи не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив із невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказувала, що 01 березня 2020 року сторони уклали договір безвідсоткової позики № 1, за умовами якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн строком на 30 календарних днів, а відповідач зобов`язався у визначений договором строк повернути позивачу суму позики та витрати у розмірі 1600 грн (а.с. 4-5). Тобто відповідач зобов`язався повернути борг до 10 квітня 2020 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідний міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідачем заперечується факт отримання ними коштів від позивача та укладення договору позики.

В матеріалах справи наявна копія договору позики № 1 від 11.03.2022 року (а.с. 4-5), а також копія акта приймання-передачі позики від 11.03.2020 року (а.с. 6-7).

Позивачем оригіналів договору позики та акта приймання-передачі позики до суду не надано.

Відсутність оригіналу боргового документа у позичальника позбавляє його можливості вимагати від боржника виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного суду від 13 грудня 2018 року у справі № 276/1271/13-ц.

Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та факту укладення договору позики.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи оригіналу договору позики, укладеного між сторонами, та оригіналу акту приймання передачі позики, підстави для задоволення позову відсутні.

Інший висновок суду першої інстанції є помилковим.

Судом першої інстанції не в повній мірі досліджено усі обставини, неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового про задоволення позову.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та відмови у задоволенні позову, відтак з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 17 025,00 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2021 року скасувати, постановити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 17025,00 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді