Справа № 439/1633/21 Головуючий у 1 інстанції: Петейчук Б.М.
Провадження № 22-ц/811/1363/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

секретаря: Іванової О.О.

без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 11 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхового відшкодування та пені за прострочення виплати страхового відшкодування,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року ОСОБА_3 , в інтересах позивачів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхового відшкодування та пені за прострочення виплати страхового відшкодування у якому просив стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» страхове відшкодування у розмірі 51 000 гривень 00 копійок на користь ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_4 . Також просив стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» страхове відшкодування у розмірі 51 000 гривень 00 копійок на користь ОСОБА_2 як спадкоємця ОСОБА_4 . Окрім цього, просив стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 110 551 гривень 71 копійку.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 11 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень 00 копійок.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень 00 копійок.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь держави суму судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна».

В апеляційній скарзі посилається на те, що в оскаржуваному рішення відсутні обставини, які вказують на те, що Позивачі виконали вимоги положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, надали Страховику передбачені чинним законодавством документи в повному обсязі, а також судом першої інстанції не досліджено питання факту настання страхового випадку, відтак даному випадку має місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

На думку скаржника помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що «застраховані пасажири (з квитками чи без них) можуть претендувати на відшкодування у страховій компанії».

Вказує, що Суд, зробивши висновок, що відсутність квитка не впливає на обов`язки Страховика за обов`язковим особистим страхуванням від нещасних випадків на транспорті, допустив грубе порушення норм матеріального права, а саме, не застосував Положення «Про обов`язкове особисте рахування від нещасних випадків на транспорті», затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 № 959, яким визначено, що головною умовою застосування даної Постанови є наявність страхового полісу (квитка) та складеного Акту про нещасний випадок.

Просить рішення Бродівського районного суду Львівської області від 11 травня 2022 року скасувати у частині задоволення позовних вимог до AT «СК «Країна» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог до AT «СК «Країна» відмовити повністю, в іншій частині залишити рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 01 вересня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 09 вересня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відтак апеляційним судом не переглядається.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 30 липня 2016 року приблизно в 00 годин 25 хвилин на автодорозі сполученням «Київ-Чоп», зі сторони міста Рівне Рівненської області у напрямку міста Львів Львівської області, керуючи автомобільним транспортним засобом марки «Volkswagen Crafter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , проявив неуважність до дорожньої обстановки, не переконався, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам руху, і, що смуга, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, здійснюючи обгін невстановленого слідством автомобіля, на 352 кілометрі вищевказаної автодороги, що в межах Рівненського району Рівненської області, раптово та в безпосередній близькості виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення із вантажним автомобілем «Scania R420LA4X2HNA», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , із напівпричепом марки «Wielton NS3F», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , який рухався у зустрічному напрямку та не мав технічної можливості запобігти зіткненню з автобусом шляхом застосування екстреного гальмування при своєчасному прийнятті дій реагування.

За результатами описаної події пасажир автобуса «Volkswagen Crafter», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_4 загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди на місці події, що підтверджується наданими суду копіями судових рішень у кримінальній справі, що набрали законної сили; Лікарським свідоцтвом про смерть за № 407 від 30 липня 2016 року; свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 02 серпня 2016 року (а.с. 9-10, 18-23).

Цивільно-правова відповідальність водія забезпеченого транспортного засобу марки «Volkswagen Crafter», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № АІ/9103896 від 11 березня 2016 року.

Страховиком за договором є Акціонерне товариства «Страхова компанія «Перша», що підтверджується полісом за № АІ/9103896 від 11 березня 2016 року від 11 березня 2016 року (а.с. 11).

Між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та Приватним підприємством «Торговий дім «Везувій Інвестмент 2010» укладено договір доручення про надання послуг при проведенні обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті за № 115/12 від 23 вересня 2013 року.

Зокрема предметом договору передбачається, що фізична-особа підприємець ОСОБА_6 зобов`язується здійснювати від імені та за дорученням Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» страхування пасажирів на лініях автомобільного транспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної республіки Крим, приміського сполучення на умовах Положення «Про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за № 959 від 14 серпня 1996 року із усіма змінами та доповненнями.

Документом, що підтверджує укладання Договору страхування пасажирів на лініях автомобільного транспорту на міжобласних і міжміських маршрутах у межах однієї області, Автономної Республіки Крим, приміського сполучення є квиток, виданий під час здійснення регулярних пасажирських перевезень, що підтверджується наданою суду копією договору доручення про надання послуг при проведенні обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті за № 115/12 від 23 вересня 2013 року (а.с. 12-13).

Обставина поширення дії договору про обов`язкове особисте страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті, страховиком за яким є Акціонерне товариства «Страхова компанія «Країна», на пасажирів автомобільного транспортного засобу марки «Volkswagen Crafter», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який рухався на лінії рейсового міжобласного сполучення, визнана сторонами, відтак із огляду на нормативні положення частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України ця обставина не підлягає доказуванню.

Спадкоємці: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняли спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 23 травня 1989 року; свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НВО за № 951363 від 02 лютого 2017 року; свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НВО за № 951363 від 02 лютого 2017 року (а.с. 8, 14-15).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 намагалися врегулювати спірні правовідносини із страховиком Акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» у порядку досудового врегулювання спору.

Зокрема, 21 листопада 2016 року звернулися до страховика «Страхова компанія «Країна» із заявою про здійснення страхового відшкодування.

Однак станом на 06 липня 2021 року страховиком Акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» не прийнято рішення щодо здійснення страхового відшкодування, що підтверджується листом за № 12433 від 06 грудня 2016 року; листом за № 14721/21 від 06 липня 2021 року; листом за № 1956 від 23 березня 2017 року; листом за № 1954 від 23 березня 2017 року (а.с. 16-17, 24-25).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наступного.

За правилами статті 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Нормою статті 980 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Виходячи зі змісту частини 1 статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Частинами 1 та 2 статті 5 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування може бути добровільним або обов`язковим. Обов`язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов`язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом.

Цивільне законодавство України визначає як різні об`єкти страхування, так і різні види страхування, які відповідно мають різне правове регулювання.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У пункті 6 статті 7 Закону України «Про страхування» передбачено такий вид обов`язкового страхування, як особисте страхування від нещасних випадків на транспорті. Указаним законом також визначено одним з видів добровільного страхування страхування від нещасних випадків.

За нормативним змістом статті 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком.

Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами перевізника визначено в Правилах надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 (далі - Правила). Ці Правила є обов`язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.

Пунктами 48 та 145 зазначених Правил визначено, що під час здійснення регулярних перевезень пасажирський автомобільний перевізник забезпечує в установленому законодавством порядку страхування пасажирів, зобов`язаний здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд, забезпечувати попередній та поточний продаж квитків, а також здійснювати обов`язкове особисте страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті.

Імперативним приписом підпункту 16 пункту 147 Правил водій автобуса зобов`язаний продавати квитки пасажирам до початку руху автобуса у передбачених законодавством випадках.

Обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959 «Про затвердження Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», із змінами і доповненнями.

Обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті поширюється на пасажирів залізничного, морського, внутрішнього водного, автомобільного і електротранспорту, крім внутрішнього міського, під час поїздки або перебування на вокзалі, в порту, на станції, пристані. Застрахованими вважаються пасажири з моменту оголошення посадки в морське або річкове судно, поїзд, автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки. Страховими випадками є, зокрема загибель або смерть застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті. Розмір страхової суми для кожного застрахованого становить 6000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Кожному застрахованому перевізник, що виступає агентом страховика, видає страховий поліс. Він може видаватися на окремому бланку або міститися на зворотному боці квитка. Документом, що підтверджує страхування пасажирів під час здійснення регулярних пасажирських перевезень автомобільним транспортом, є квиток (абзац 2 пункту 3 цього Положення).

Фактично, відповідно до вимог законодавства саме на перевізника покладений обов`язок забезпечувати та здійснювати страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті.

У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 496/3225/16-ц (провадження № 61-9738св18) та від 14 листопада 2018 року у справі № 640/20642/15-ц (провадження № 61-15697св18) викладено правовий висновок про те, на якого саме страховика нормативно-правовими актами України покладено обов`язок здійснити страхове відшкодування пасажиру наземного транспортного засобу: «положення наведених нормативних актів дають підстави для висновку, що застраховані пасажири (з квитками чи без них) можуть претендувати на відшкодування у страховій компанії, і виплата страхового відшкодування має здійснюватися відповідно до Закону України «Про страхування», а не Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у статі 32 якого чітко визначено, що відповідно до цього закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну життю та здоров`ю пасажирів, які знаходилися у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та які є застрахованими відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про страхування»».

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що ключовим у даній справі є питання, чи був ОСОБА_4 застрахованою особою в розумінні Закону України «Про страхування» та «Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959.

Із доказів у справі вбачається, що ОСОБА_4 був пасажиром автомобільного транспортного засобу марки «Volkswagen Crafter», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який рухався на лінії рейсового міжобласного сполучення, під час події, яка мала місце 30 липня 2016 року приблизно в 00 годин 25 хвилин на автодорозі сполученням «Київ-Чоп», зі сторони міста Рівне Рівненської області у напрямку міста Львів Львівської області.

Ця обставина встановлена вироком суду в кримінальному провадження, який набрав законної сили. У силу норми статті 81 Цивільного процесуального кодексу України відповідачем не спростовано факт перебування ОСОБА_4 у автомобільному транспортному засобі, який рухався на лінії рейсового міжобласного сполучення, під час вищеописаної події. Відтак суд першої інстанції обґрунтовано визнав цю обставину доведеною на підставі досліджених під час судового засідання доказів.

Водій ОСОБА_5 , який був за кермом автомобільного транспортного засобу марки «Volkswagen Crafter», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , здійснював перевезення пасажирів, які повинні бути застрахованими від нещасних випадків на транспорті.

На час події дорожньо-транспортної пригоди, а саме: 30 липня 2016 року діяв договір доручення про надання послуг при проведенні обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті за № 115/12 від 23 вересня 2013 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 та Приватним підприємством «Торговий дім «Везувій Інвестмент 2010».

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_4 був пасажиром, на якого поширюються умови договору доручення від про надання послуг при проведенні обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті за № 115/12 від 23 вересня 2013 року як на застраховану особу відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про страхування».

Суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутність квитка, який був втрачений за результатами події дорожньо-транспортної пригоди, вартість якого була сплачена, не може вплинути на правовий статус ОСОБА_4 як пасажира. При цьому пасажири не зобов`язані контролювати відрахування страхового платежу за обов`язковим особистим страхуванням від нещасних випадків на транспорті, оскільки це належить до компетенції перевізника.

Зазначене не повинно впливати на набуття пасажиром або вигодонабувачами права на отримання страхового відшкодування у разі настання страхового випадку.

Правонаступники ОСОБА_4 : ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися із заявою до страховика Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про виплату страхового відшкодування внаслідок загибелі застрахованого на транспорті. До долученої заяви правонаступники надали документи, які визначені пунктом 10 «Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті».

Усупереч цьому, страховиком Акціонерним товариства «Страхова компанія «Країна» не проведено здійснення страхової виплати протягом десятиденного терміну із моменту отримання документів.

Водночас як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали законодавчо встановлене право на отримання страхового відшкодування у розмірі 102 000 гривень 00 копійок від відповідача.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позові вимоги у частині стягнення від відповідача суми страхового відшкодування на користь позивачів, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» залишити без задоволення.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 11 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.