П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 року місто Київ

справа № 757/4768/22-ц

провадження №22-ц/824/11135/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава Україна в особі Міністерства юстиції України

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 8 серпня 2022 року, ухвалене у складі судді Батрин О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держава Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що вона внаслідок бездіяльності посадових осіб, які виконують функції держави позбавлена коштів на утримання її дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованість по виплаті аліментів за рішенням суду складає 192000 грн., без урахування пені, 3% річних і інфляційних втрат, а також їй не відшкодовано за рішенням суду судові витрати у сумі 3700 грн. У своїх зверненнях до Міністерства юстиції України у 2020 і 2021 роках вона вказувала на постійно зростаючу заборгованість і надавала розрахунки інфляційних втрат, пені, 3%річних.

Тривале невиконання судового рішення про стягнення аліментів і стягнення судового збору становить незаконне та непропорційне втручання в її права, гарантовані статтею 1 Першого протоколу.

25 серпня 2016 року ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова відкрито провадження у цивільній справі № 751/8307/16-ц за позовом позивача про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, встановлення місця проживання малолітньої дитини.

Судовий розгляд тривав з 25 серпня 2016 року по 23 серпня 2017 року.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23 серпня 2017 року, яке набрало законної сили 2 лютого 2018 року, розірвано шлюб між позивача та ОСОБА_3 , визначено місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 в розмірі 3000 грн., з індексацією розміру аліментів щомісячно, починаючи з 22 серпня 2016 року і до повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, рішення суду від 23 серпня 2017 року не виконане.

31 липня 2018 року позивач подала до Головного територіального управління заяву відповідно до ст.124 Конституції України, Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільний, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, Інструкції до порядку виконання міжнародних договорів з питання правової допомоги. До заяви було додано всі необхідні документи для виконання рішення від 23 серпня 2017 року.

Листом від 1 серпня 2018 року начальник Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області повідомив, що пакет документів відповідно до конвенції про міжнародне стягнення аліментів за заявою позивача направлено до Міністерства юстиції України.

У подальшому позивач неодноразово зверталась до органів державної влади України з приводу необхідності вжити заходи на виконання рішення суду від 23 серпня 2017 року, але вказані звернення належним чином не розглядались та відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків.

Посилаючись на зазначені обставини, та на підставі ст.ст.23, 1167, 1173, 1176 ЦК України позивач просила суд задовольнити позов та стягнути на її користь на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 100000 грн. ляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України, без утримання з цієї суми при виконанні рішення обов`язкових платежів і зборів, комісійної винагороди.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 8 серпня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України а особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в який просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду прийняте із свідомим і відвертими порушеннями норм процесуального і матеріального права, судового свавілля. Апелянт зазначає, зокрема, про те, що судом неправильно казано предмет позову і юрисдикція суду і висновок у цій частині суперечить нормам Конвенції з прав людини та основоположних свобод, правовому висновку Верховного Суду, судом не враховано норми міжнародних договорів за якими врегульовано виконання судового рішення; що судовий розгляд і невиконання судового рішення відновлення порушеного права у справі є надмірно тривалими (понад 6 років), замовчування вирішальних або вагомих аргументів сторони, з якими рішення суду йде у розріз із правовим висновком ЄСПЛ, Верховного Суду, порушено принцип належного врегулювання, оцінки судом доказів протилежна судовій практиці ЄСПЛ, судом взагалі не врахована презумпція моральної шкоди., а також при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом, відмова у відшкодування моральної шкоди є кричуще відмінною від правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, постановах Верховного Суду від 14 вересня 2019 року справа№750/2867/16-ц, від 24 березня 2020 року справа № 818/607/17. Судом вказано норми статті 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України щодо відповідальності за завдану моральну шкоду, проте зробив неправомірний висновок про відмову у задоволенні позову за недоведеністю і одночасно вказав, що позов наданий до неналежного відповідача. Судом зроблено неправомірний висновок про виконання судового рішення без повного і фактичного виконання, що разюче відрізняється від висновків ЄСПЛ у пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України», рішенні Великої Палати «Бурмич та інші проти України» і у такому випадку на позивача уде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства юстиції України просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване просила залишити без змін. Позивач не довів належними доказами факт заподіяння моральної шкоди та вини відповідача у її заподіянні, а також не довів наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої судом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року призначено справу до розгляду, без повідомлення учасників, в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.08.2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, встановлення місця проживання малолітньої дитини задоволено частково, шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_3, зареєстрований 25 червня 2013 року в районній державній адміністрації міста Аланії, Турецька Республіка у відповідності до Гаазької Конвенції від 5 жовтня 1961 року розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено шлюбне прізвище - « ОСОБА_1 », визначено місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю - ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Сейхан, громадянина Турецької Республіки (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 3000 грн. 00 коп. з індексацією розміру аліментів щомісячно, починаючи з 22 серпня 2016 року і до повноліття дитини - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3700 грн. та стягнуто з ОСОБА_3 на користь УК у м. Чернігові Державний бюджет, , МФО 853592, ГУДКСУ в Чернігівській області, розрахунковий рахунок 0004, код бюджетної класифікації 22030101, призначення платежу 02894496 судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

31 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області із заявою про прийняття та направлення до Міністерства юстиції України пакет документів про стягнення з громадянина Туреччини ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Листом за підписом начальника Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Трейтяк О.М. від 01.08.2018 року № 01.1-35/7268/18/7 позивача ОСОБА_1 повідомлено про направлення пакету документів до Міністерства юстиції України у відповідності до Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання для скерування компетентним органам Турецької Республіки.

12 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області із заявою про встановлення порядку стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Листом за підписом в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Жмака І.М. від 14.06.2019 року № О-332/7 позивача ОСОБА_1 повідомлено про те, що 31.07 2018 року Головним територіальним управлінням юстиції у Чернігівській області було отримано від позивача пакет документів про стягнення з громадянина Туреччини ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, який наступного дня, 01.08.2018 року, листом № 01.1-35/7268/18/7 був направлений на адресу Міністерства юстиції України для скерування компетентним органам Турецької Республіки.

22 жовтня 2020 року та 14.11.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Міністерства юстиції України із заявами про безумовне виконання судового рішення і встановлення порядку стягнення аліментів.

Листами Міністерства юстиції України від 10.11.2020 року та 01.12.2021 року позивача ОСОБА_1 було повідомлено про те, що 03.11.2020 року за № 8480/О-30511/12.1.2 та 30.11.2021 року за № 116743/О-35748/12.1.2 Міністерство юстиції України звернулось до Міністерства закордонних справ України з проханням дати доручення дипломатичній установі України в Турецькій Республіці надати сприяння в отриманні від компетентних органів Туреччини інформації про стан та результати розгляду заяви позивача, одночасно роз`яснено, що Міністерство юстиції України, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює свої повноваження згідно з Конституцією України, Законами України та Положенням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228, не має правових підстав втручатись чи впливати на процедуру розгляду справ і виконання судових рішень органами іноземних держав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували протиправність поведінки органу державної влади, факт заподіяння позивачу моральної шкоди та їх обґрунтованого розміру та причинного зв`язку між протиправною поведінкою і заподіяною шкодою. При цьому, суд першої інстанції звернув увагу, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. Оскільки позивачем моральна шкода недоведена, - позовні вимоги є необґрунтованими. Також суд першої інстанції зазначив, що положення ст.1176 ЦК України не можуть бути застосовані до Міністерства юстиції, яке не є суб`єктом відповідальності за цією статтею.

Крім того, суд першої інстанції, зважаючи на предмет та підстави позову (відшкодування моральної шкоди, завданої державою порушенням гарантії розумного строку розгляду справи), дійшов висновку, що позивачем позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки Міністерство юстиції України не має повноважень та компетенції представляти інтереси держави в даній справі та в подібній категорії справ.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом позову у цій справі є відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України 100000 грн. шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку України. Як на підставу позову позивач посилається на те, що моральна шкода їй завдана тривалим, поза межами розумного (більше 5 років і 4 місяців) строком судового розгляду і виконання рішення суду.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової чи службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст.1174 ЦК України).

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належних та допустимих доказів на підтвердження фактів протиправності поведінки органу державної влади, або їх службових або посадових осіб при вчиненні дій щодо виконання рішення суду, позивачем, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано.

Дії, рішення або бездіяльність посадових осіб уважається правомірними, поки не встановлено протилежного у визначеному чинним законодавством порядку.

Отже, зваживши на відсутність доказів, які б підтверджували протиправну поведінку органу державної влади при виконанні рішення суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, що б була встановлена у визначеному законом порядку, та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди з Держава України в особі Міністерства юстиції України.

Сам по собі факт тривалого невиконання рішення суду, виконання якого регулюється законом іншої держави, не свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб, які виконують функції держави.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тривалого, поза межами розумного строку розгляду справи, то в цій частині висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки Міністерство юстиції України не має повноважень та компетенції представляти інтереси держави в даній справі та в подібній категорії справи.

Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із частинами першою та другою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ч. 1, 3 ст. 126, ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Системний аналіз положень статей 126, 129 Основного Закону України, якими унормовано гарантії незалежності суддів, дає підстави для висновку про те, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями здійснювати нагляд за діяльністю судді під час відправлення ним правосуддя, у тому числі контролювати дотримання ним строку розгляду справи чи певного процесуального питання та надавати вказівки із цього приводу. В іншому випадку це мало б наслідком порушення передбаченої Конституцією України заборони будь-якого впливу на суддю під час відправлення правосуддя.

До компетенції Мін`юсту не входять питання, пов`язані із організацією діяльності судової системи України, Міністерство не наділене повноваженнями здійснювати нагляд за діяльністю судді при відправленні ним правосуддя, оскільки це забороняється законом (ст. 126 Конституції України).

Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228, зі змінами від 06.05.2020 № 380 (далі - Положення № 228), в якому закріплені основні завдання та повноваження Міністерства юстиції України.

Згідно з пунктом 4 Положення № 288, Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом.

Відповідно до Положення № 288 Міністерство юстиції України має повноваження здійснювати представництво держави виключно під час урегулювання спорів, які розглядаються в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України, в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також в судах України у спорах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського суду з прав людини.

Зважаючи на наведені положення Конституції України, законів та підзаконних актів, висновок суду першої інстанції, що Міністерство юстиції України не має повноважень та компетенції представляти інтереси держави в даній справі та в подібній категорії справ є правильним.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про те, що позов в частині відшкодування моральної шкоди, завданої державою порушенням гарантії розумного строку розгляду справи пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки відповідачем у даній справі є держава Україна, але позивачем невірно визначено орган, який діє від імені держави в даних правовідносинах.

Водночас, колегія суддів констатує, що зазначене не вплинуло на правильність вирішення указаного спору по суті в частині позовних вимог ОСОБА_1 .

Таким чином, з огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини колегія суддів в цілому погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а у значній мірі зводяться до незгоди з висновками суду.Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не взято до уваги висновки, викладені у рішеннях Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, є безпідставними, правовідносини у вказаних не є тотожними.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 8 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус