Постанова

Іменем України

26 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 369/7432/20

провадження № 61-5916 св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну

скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня

2021 року у складі судді Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного

суду від 01 червня 2022 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням та зняття її з реєстрації за місцем проживання.

Позовна заява мотивована тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 28 березня 2016 року належить на праві власності житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 . У цьому будинку, окрім нього, зареєстровані також: його дружина - ОСОБА_5 , шлюб з якою розірвано за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2020 року у справі № 369/14648/19; син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; донька - ОСОБА_12 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 ; сестра його колишньої дружини - ОСОБА_2 .

Зазначав, що метою реєстрації ОСОБА_2 у його будинку була та обставина, що їй, як громадянці Республіки Молдова, необхідна була реєстрація місця проживання для продовження терміну дії посвідки на постійне проживання в Україні. У зв`язку з цим його дружина звернулася

до нього із проханням зареєструвати її рідну сестру у будинку, на що він дав згоду. Проте з 15 березня 2019 року, часу реєстрації ОСОБА_2

у будинку, вона жодного дня у ньому не проживала, особистих речей

у будинку не залишала та участі в утримані житла не приймала. При цьому перешкод ОСОБА_2 у користуванні будинком він не чинив.

Посилаючись на те, що на теперішній час факт реєстрації відповідачки

у будинку порушує його право на вільне розпорядження і користування належним йому нерухомим майном, ОСОБА_4 просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення, в якому зазначала, що житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка є її рідною сестрою. У березні 2019 року вона була зареєстрована у вказаному житловому будинку

за згодою двох співвласників цього будинку, а тому вселилася у будинок

на законних підставах. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2020 році вона залишилася проживати у вказаному будинку на прохання рідної сестри з метою допомоги їй по догляду за двома неповнолітніми дітьми. У подальшому через конфліктну ситуацію її сестра - ОСОБА_5 разом з дітьми була вимушена переїхати проживати до Республіки Молдова, громадянами якої вони є.

ОСОБА_2 зазначала, що з 29 квітня 2020 року ОСОБА_4 почав перешкоджати їй проживати у будинку, зламавши та замінивши замки, встановив охоронну сигналізацію на житловий будинок й відмовився надавати ключі від будинку. Наразі між колишнім подружжям існує

судовий спір про поділ спільного сумісного майна подружжя (справа

№ 369/11120/20). При цьому сестра - ОСОБА_5 категорично заперечує щодо зняття її, ОСОБА_2 , з місця реєстрації за цією адресою.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням по

АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_4 не чинити їй перешкоди у користуванні цим приміщенням,

а також вселити її у вказане житлове приміщення.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 05 лютого 2021 року зустрічний позов ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням та зняття її з реєстрації за місцем проживання.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 25 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням по АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні зазначеним приміщенням. Вселено ОСОБА_2 у житлове приміщення по АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що остання була вселена у будинок та зареєстрована у ньому як член сім`ї ОСОБА_4 , а саме як сестра його дружини, тому вона набула право користування вказаним житловим приміщенням нарівні із власником. ОСОБА_4 не доведено, що ОСОБА_2 добровільно, за власним бажанням виселилася із будинку та більше там не проживає.

ОСОБА_2 надано суду докази того, що вона не з власної

ініціативи не користується вказаним житлом, оскільки ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у користуванні будинком, про що свідчить звернення ОСОБА_5 та ОСОБА_2 до правоохоронних органів за фактом перешкоджання їм ОСОБА_4 у користуванні житлом.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 - залишено без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, щоОСОБА_2 вселилася та була зареєстрована у спірному будинку на законних підставах, зі згоди власника майна, а тому набула охоронюваного законом права на мирне користування житлом у законний спосіб. Наразі ОСОБА_2 не проживає у будинку по АДРЕСА_1 із поважних причин, оскільки ОСОБА_4 умисно чинить їй перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням, що, відповідно, не тягне за собою наслідком визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням та, як наслідок, позбавлення права на житло.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

У липні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової

палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2022 року справу

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою,

що втратила право користуватися житловим приміщенням та зняття її з реєстрації за місцем проживання; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, за касаційною скаргою представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_3 - на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 - мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили всіх обставини справи, не врахували доводів ОСОБА_4 про те, що

ОСОБА_2 хоча і зареєстрована у будинку з 15 березня 2019 року, проте з дня реєстрації ніколи у будинку не проживала, речей у ньому не залишала, а тому він не міг їй фізично перешкоджати користуватися

цим житловим приміщенням. На підтвердження зазначеного свідчать нотаріально посвідчені заяви сусідів, згідно з якими ОСОБА_2 ніколи не проживала на постійній основі за вказаною адресою.

ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_4 , немає права власності на будинок, ніколи не проживала у ньому, а ОСОБА_8 на цей час є єдиним власником будинку, тому оцінка судами обставин про наявність спору

про поділ майна подружжя з особою, яка не є учасником справи, не стосується предмету спору у цій справі та не може братися до уваги.

Суди помилково послалися на декларацію ОСОБА_5 від 21 жовтня 2020 року № 2-431 про нібито підтвердження обставин, викладених

у зустрічному позові ОСОБА_2 , оскільки ця декларація не легалізована відповідно до законодавства України і не отримала відмітку про «Апостіль» цього документа, тому не могла бути прийнята судом та долучена до матеріалів справи. При цьому ОСОБА_5 не є учасником справи та не залучалася до участі у справі в якості третьої особи ні за позовом ОСОБА_4 , ні за зустрічним позовом ОСОБА_2 . У зв`язку

з цим посилання судів на відповідь Національної поліції України

від 18 травня 2020 року № 23 як доказ того, що ОСОБА_4 чинить перешкоди у користуванні будинком, є помилковим, оскільки вказана відповідь свідчить про звернення до поліції лише ОСОБА_5 , а не

ОСОБА_2 .

Крім того, ОСОБА_4 після ухвалення оскаржуваного рішення судом

першої інстанції стало відомо про новий доказ, який має значення у цій справі, а саме у кримінальному провадженню № 0000039

від 24 квітня 2020 року, де ОСОБА_4 є потерпілим, а чоловік

ОСОБА_2 - ОСОБА_9 , обвинуваченим, долучено докази, серед яких свідоцтво про шлюб та договір оренди житлового приміщення, який укладений ОСОБА_9 та власником майна. У цьому договорі оренди житлового приміщення від 13 лютого 2020 року зазначено, що орендар буде мешкати зі своєю дружиною - ОСОБА_2 у житловому приміщенні. Таким чином, судами не враховано, що ОСОБА_2 має інше житло, що спростовує обставини, які наведені в її зустрічному позові.

Зазначено, що фактично зустрічний позов поданий з метою тиску

у кримінальному провадженні та для примушення ОСОБА_4 укласти угоди, яка буде вигідна стороні захисту ОСОБА_9 , а на противагу цієї угоди ставиться створення перешкод ОСОБА_4 користуватися своєю власністю, адже ОСОБА_2 розуміє, що спільне проживання із нею та її чоловіком у спірному будинку є неможливим.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - ОСОБА_10 - на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами того, що ОСОБА_2 добровільно, за власним бажанням виселилася із спірного будинку та більше там не проживає, не спростовано факту чинення їй перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 квітня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено

шлюб, який було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного

суду Київської області від 25 листопада 2020 у справі № 369/14648/19

(т. 1, а. с. 82, 138-139).

За час вказаного шлюбу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 28 березня 2016 року було набуто у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 , право власності на цей об`єкт зареєстровано 29 березня 2016 року, номер запису про право власності 13994422, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а. с. 8).

15 березня 2019 року ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх дітьми була зареєстрована за адресою вказаного житлового будинку, як сестра дружини власника, що вбачається з відмітки у посвідці на постійне проживання ОСОБА_2 та з довідки виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 20 травня 2020 року № 330 (т. 1, а. с. 9, 74-76).

Факт реєстрації ОСОБА_2 за спірною адресою підтверджуються також відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби в м. Києві та Київській області (т. 1, а. с. 27).

Згідно з декларацією від 21 жовтня 2020 року, посвідченою нотаріусом Республіки Молдова за реєстровим № 2-431, ОСОБА_5 підтвердила обставини, викладені у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2

(т. 1, а. с. 120-121)

Відповідно до листа Чабанівського відділу поліції Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 18 травня 2020 року № 23/109/1008-03/20 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зверталися 29 квітня 2020 року до органів поліції щодо

того, що 29 квітня 2020 року ОСОБА_4 почав чинити їм перешкоди

у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 , а саме: зламав замки у будинку та замінив їх на інші, встановив охоронну сигналізацію у будинку та не надає ключі від будинку

(т. 1, а. с. 126-127).

З наданих суду доказів (роздруківки із сайту «Судова влада», копії

ухвал суду та відзиву, звернення до органів поліції) вбачається, що між ОСОБА_4 та його колишньою дружиною - ОСОБА_5 існує спір щодо права власності на житловий будинок за вищевказаною адресою.

Факт того, що ОСОБА_2 є рідною сестрою колишньої дружини ОСОБА_8 ОСОБА_5 сторонами не заперечується.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 - підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини

і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція)

та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Першого протоколу до Конвенції кожен має право

на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року

у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ

у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У справі, яка переглядається, виник спір між ОСОБА_4 , який є власником житлового будинку, та ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою колишньої дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , з приводу користування ОСОБА_2 вказаним житлом.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України.

Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені

в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено

у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом

у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що

у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку

на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Права члена сім`ї, у тому числі і житлові, розглядаюся як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження

№ 14-181цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору, на що суди належної уваги не звернули.

Судом установлено, що ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою колишньої дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,вселилася у спірний будинок

у березні 2019 року зі згоди власника цього будинку - ОСОБА_4 та зареєстрована у ньому, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 20 травня 2020 року № 330 та відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби в м. Києві та Київській області (т. 1, а. с. 9, 27, 74-76).

Таким чином, у цій справі питання про усунення перешкод ОСОБА_4

у користуванні житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком, у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також судам необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності ОСОБА_4 та захистом права ОСОБА_2 на користування будинком.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2002 року у справі «Кутцнер проти Німеччини»).

Суди у порушення вищевказаних вимог закону фактичні обставини

у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили, не перевірили доводи ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_2 не є членом його сім`ї, у спірному будинку з часу реєстрації у ньому ніколи не проживала, при цьому має інше житло, а її реєстрація місця проживання

у будинку була здійснена на прохання його колишньої дружини -

ОСОБА_5 з метою продовження строку дії посвідки ОСОБА_2 на постійне проживання в Україні, так як вона є громадянкою Республіки Молдова.

Отже, при новому розгляді справи судам, враховуючи те, що

ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_4 , слід встановити, чи має ОСОБА_2 інше житло з огляду на наявну у матеріалах справи копію договору оренди житлового приміщення (квартири), який укладений

13 лютого 2020 року між чоловіком ОСОБА_2 - ОСОБА_9 - та власником майна, в якому зазначено, що орендар буде мешкати зі своєю дружиною - ОСОБА_2 у орендованому житловому приміщенні.

Таким чином, висновки судів про відмову у задоволені позову ОСОБА_4 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 є передчасними, оскільки суди не перевірили, чи відповідають вимоги ОСОБА_4 про усунення йому перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення

ОСОБА_2 права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції,

не дослідили чи відповідає припинення права користування відповідачки спірним житловим будинком такій пропорційності, чи дотримано баланс між захистом права власності ОСОБА_4 та захистом права ОСОБА_2 на користування будинком.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції

у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, судові рішення підлягають скасуванню

з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 25 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного

суду від 01 червня 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк