Справа № 201/3109/20
Провадження № 2/201/1369/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

28 квітня 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

27.03.2020р. (згідно штампу на поштовому конверті а.с. 18) ОСОБА_1 (в особі свого представника адвоката Шостакова С.М. (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 10.03.2020р. та ордеру серії ДП № 1115/043 від 10.03.2020р. а.с. 12 14) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позовна заява надійшла до суду 31.03.2020р. (а.с. 1-5).

01.04.2020р. судом направлений запит до Відділу обліку та моніторингу інформації ГУДМС України в Дніпропетровській області відносно надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. Згідно з відповіддю, яка надійшла до суду 21.04.2020р. відповідач дійсно значиться зареєстрованим на території Соборного району м. Дніпра (а.с. 20 21).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 24.04.2020р. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, за клопотання позивача відстрочено йому сплату судового збору до винесення судом рішення по справі (а.с. 22).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.07.2020р. стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 160 000 доларів США. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 510 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

20.12.2021р. до суду звернулась представника відповідача адвокат Зоц А.О. із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 04.01.2022р. заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.07.2020р. скасовано і призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с. 62 - 63).

Ухвалою судді від 14.01.2022р. за заявою позивача забезпечено позов шляхом накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на розрахунковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 в Акціонерному товаристві «Універсал Банк» (МФО 305299), у межах суми 160 000 доларів США; заборони відчуження транспортних засобів: причіп, марка ПГМФ, модель 8304-02, н/з НОМЕР_2 ; легковий автомобіль Renault, модель Dokker, н/з НОМЕР_3 , які належать на праві власності ОСОБА_2 , заборони переоформлення будь-яких документів щодо цих транспортних засобів; заборони відчуження 24/100 частин будинку АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_2 , заборони переоформлення будь-яких документів щодо цієї частини будинку (а.с. 93 - 94).

04.02.2022р. позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, яка 24.02.2022р. прийнята судом до розгляду, оскільки вимоги випливають із договору позики, що був предметом первісного розгляду справи, відхиливши надані 22.02.2022р. заперечення представника відповідача про те, що позивач змінив фактично підстави і предмет позову, а не збільшив позовні вимоги (а.с. 164 170, 192 - 194).

Підготовче засідання у справі закрите 24.02.2022р. та справа призначена до розгляду в судове засідання (а.с. 194).

В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням уточненої позовної заяви від 04.02.2022р.) позивач посилалися на те, що відповідно до розписки від 01.12.2014р. ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 у борг 165000 доларів США, строком на 24 місяця, тобто 01.12.2016р. В подальшому відповідач за розпискою від 01.12.2014р. повернув 01.01.2017р. позивачу лише 5000 доларів, а на залишок суми 160000 доларів США сторони домовилися укласти договір позики грошових коштів. У 2017 році відповідно до договору позики грошових коштів, ОСОБА_3 взяв у позивача ОСОБА_4 в борг 160000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 01.01.2019р., із зобов`язанням сплатити 1 % за кожен день прострочення боргу. Однак, відповідач своїх зобов`язань за договором позики взагалі не виконав, грошові кошти у строки визначені договором позивачу не повернув, на прохання позивача виконати зобов`язання належним чином відповідач ніяким чином не реагує.

На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 160000 доларів США, 2 734 729,10 грн. процентів за договором позики, а також 51 279 360,64 грн. один процент за кожний день прострочення виконання грошового зобов`язання, компенсувати судові витрати.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 17.01.2022р. представник відповідача адвокат Зоц А.О. (діє на підставі ордеру від 27.10.2021р. а.с. 51) надала відзив на позовну заяву (а.с. 109 - 104), в якому відповідач не погодився із доводами позивача про наявність заявленої до стягнення суми боргу. Відповідач сплатив протягом 2017 - 2019 років на погашення боргу 275 700,55 грн. у національній валюті, шо еквівалентно 10 485,55 доларів США, що підтверджується випискою із банківського рахунку. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача - адвокат Водоп`янов С.В. (діє на підставі договору від 05.01.2022р. і ордеру від 05.01.2022р. а.с. 100 - 102) правом на надання відповіді на відзив не скористався. 08.04.2022р. надав заяву, у якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с. 197).

Представник відповідача адвокат Зоц А.О. (діє на підставі ордеру від 27.10.2021р. а.с. 148) в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. 28.04.2022р. адвокат Зоц А.О. подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану (а.с. 198 -199).

З приводу клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання суд зазначає таке. 24.02.2022р. Радою суддів України прийнято рішення «Щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах припинення повноважень ВРП та воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією збоку рф», яким звернуто увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена. 02.03.2022р. Радою суддів України опубліковані рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з них основними є те, що особливості роботи суду визначаються виходячи з поточної ситуації у відповідному регіоні. При визначенні умов роботи суду у воєнний час необхідно керуватися реальними поточними обставинами, що склалася в регіоні. Громадянам роз`яснюється можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із воєнними діями та можливість розгляду справ в режимі відеоконференції. Розгляд справ по можливості відкладається (за винятком невідкладних судових розглядів), зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Якщо за об`єктивних обставин учасник провадження не може прибути в судове засідання суд може допустити участь такого учасника в режимі відеоконференції за допомогою будь-яких інших технічних засобів, в тому числі і власних.

На момент розгляду справи робота суду не припинена, суд працює у штатному режимів.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, суд виходить з того, що представник був належним чином повідомлений про дату, місце і час розгляду справи. Представником відповідача наданий відзив на позов, заперечення на уточнену позовну заяву, надані докази на обґрунтування позиції по справі, а тому суд вважає, що відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 01.12.2014р. ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 165000 доларів США, строком на 24 місяця (а.с. 9).

Як зазначає позивач у позові, відповідач за розпискою від 01.12.2014р. повернув 01.01.2017р. позивачеві лише 5000 доларів, а на залишок суми 160000 доларів США сторони домовилися укласти договір позики грошових коштів.

Відповідно до договору позики грошей, укладеного у 2017 році (договір не містить дати) ОСОБА_3 взяв у позивача ОСОБА_4 в борг 160000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 01.01.2019р. (а.с. 10).

Як вказував позивач, відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав, грошові кошти у строки визначені договором позивачу не повернув, тому просив стягнути із відповідача 160000 доларів США.

Оригінали розписки і договору були оглянуті судом (ще при первісному розгляді справи) і засвідчені їх копії. Наявність укладеного договору позики представником відповідача не заперечувалася.

Представник відповідача у відзиві зазначив, що відповідач сплати протягом 2017 - 2019 років 275 700,55 грн. у національній валюті, шо еквівалентно 10 485,55 доларів США, на підтвердження чого надав виписку із банківського рахунку (а.с. 105 107).

Як видно із указаної виписки, ОСОБА_3 здійснював перекази грошових коштів на картку ОСОБА_1 НОМЕР_4 у період з 10.06.2016р. по 29.11.2019р. у національній валюті України із призначенням платежу «переказ на картку Приватбанку через Приват24».

Відповідач вважає, що перерахування указаних коштів є належним виконанням зобов`язань за договором позики, з чим суд не погоджується.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

У постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Можливість виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті підтверджена правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019р. у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Між сторонами виникли зобов`язання саме в доларах США. Договором не передбачено повернення боргу у грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому відсутні підстави для зарахування на погашення боргу за договором позики, укладеного у доларах США, кошів у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ.

Тому суд не може взяти до уваги як докази погашення боргу виписку із банківського рахунку відповідача, у якій грошові кошти перераховані у національній валюті України із призначенням платежу «переказ на картку Приватбанку через Приват24», а не на виконання договору позики, оскільки ці перекази не свідчать про погашення боргу за договором позики. Окрім того, договором позики не передбачене погашення боргу періодичними платежами, а чітко визначена дата, у якому позичальник мав виконати зобов`язання до 01.01.2019р. При цьому, відповідач здійснював перекази й після цієї дати, зокрема, 29.11.2019р.

Згідно з поясненнями сторони позивача, викладеними у позовній заяві, грошові кошти ОСОБА_1 були позичені відповідачу згідно з розпискою від 01.12.2014р. у сумі 165 000 доларів США, з яких останній повернув лише 5 000 доларів США, у зв`язку з чим позивач та відповідач уклали у 2017 році договір позики грошей на залишок суми боргу у розмірі 160 000 доларів США.

Розпискою від 01.12.2014р. та договором позики грошей, укладеним у 2017 році сторонами (а.с. 10), підтверджено факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 160000 доларів США із зобов`язанням повернення даної грошової суми 01.01.2019р., так і дату їх отримання (01.12.2014р.), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання відповідачем грошей у борг.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у доларах США в розмірі 160 000 доларів США підлягають задоволенню.

Позивач також просить стягнути проценти за договором позики в розмірі 2734729,10 грн. на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштіввисловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Однак ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом статті 1 Закону України «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. (стаття 2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема, про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10.04.2018р. у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31.10.2018р. у справі № 14-318цс18. Такий висновок підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення із відповідача процентів за договором позики, укладеного в іноземній валюті, в розмірі 2734729,10 грн. на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 51279360,64 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) підтвердила позицію про можливість стягнення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і ВеликаПалата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Позивач просить стягнути із відповідача 1 % річних, оскільки такий розмір встановлений договором за період з 01.01.2019р. (строк повернення позики) і по 03.02.2022р. Суд бере до уваги період саме з 02.01.2019р., оскільки цей день є наступним днем, що слідує за обумовленим договором кінцевим строком повернення позики і саме із цього дня зобов`язання є простроченим, і по 03.02.2022р. (у межах позовних вимог).

Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача 1 % річних саме із суми 160000,00 доларів США, що дорівнює 1804800,00 доларів США (160000*0,01*1128 днів).

Загалом на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в розмірі 1964800,00 доларів США (160000,00 доларів США та 1 % річних в розмірі 1 804 800,00 доларів США).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволено частково, то їх слід розподілити наступним чином.

З огляду на те, що загальний розмір вимог позивача становить 58 694 873,74 грн. (4680784 грн. (160000 дол.США * 29,2549 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 28.04.2022р. =4680784,00 грн.) + 2734729,10 грн. + 51279360,64 грн.)), а задоволені вимоги в загальному розмірі на суму 57 480 027,52 грн. (4680784 грн. + 52799243,52 (1804800 дол.США * 29,2549 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 28.04.2022р.), (тобто, на 97,33%), а позивачем при поданні позову сплачено 10510,00 грн. (а.с. 17), за подання уточненого позову сплачено 1895,00 грн. (а.с. 178), за заяву про забезпечення позову сплачено 496,20 грн. (а.с. 69), а всього 12901,20 грн., то загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 12556,73 грн., виходячи з того, що загальний розмір стягнутої суми за рішенням суду становить 97,33% від загальної суми заявлених вимог майнового характеру (12901,20 грн.* 97,33% /100%).

Вирішуючи питання про стягнення оплати за отримання правничої допомоги з відповідача, суд дійшов такого висновку.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг на виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited»проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

На підтвердження надання правової допомоги представником позивача (ще при первісному розгляді справи) адвокатом Шостаковим С.М. надано суду свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю від 25.05.2009р. (а.с. 14), договір про надання правової допомоги від 10.03.2020р. (а.с. 12), ордер від 10.03.20202р. (а.с. 13), квитанцію від 10.03.2020р. за № 16 на суму 5000,00 гр. (а.с. 15), погодинний розрахунок вартості правничої допомоги за договором на суму 5000,00 грн. (а.с. 16), який містить опис послуг, за які отримані кошти, а саме: консультація 500,00 грн., складання позову і документів 3500,00 грн., представництво інтересів під час розгляду справи 1000,00 грн.

Суд вважає, що сума заявлених позивачем до відшкодування відповідачем судових витрат на правничу допомогу адвоката співмірна із складністю справи, кваліфікацією і досвідом адвоката, узгоджується з умовами укладеного між адвокатом та клієнтом договором про надання юридичних послуг.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмір 4866,50 грн., виходячи з того, що загальний розмір стягнутої суми за рішенням суду становить 97,33% від загальної суми заявлених вимог майнового характеру (5000,00 грн.* 97,33% /100%).

Загальний розмір судових витрат, який слід стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 становить 17423,23 грн. (12556,73 грн. (судовий збір) + 4866,50 грн. (витрати на правову допомогу).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) заборгованість за договором позики в розмірі 160000,00 доларів США та 1 % річних в розмірі 1804800,00 доларів США, а всього 1964800,00 (один мільйон дев`ятсот шістдесят тисяч вісімсот) доларів США.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ), судові витрати в розмірі 17423,23 грн. (12556,73 грн. (судовий збір) + 4866,50 грн. (витрати на правову допомогу).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлений 04 травня 2022 року.

Суддя О.С. Наумова