Головуючий у І інстанції Неганова Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Автомат-4», про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який під час розгляду справи уточнила, посилаючись на те, що вона з 14.10.1981 року перебувала з ОСОБА_1 у шлюбі, який зареєстрований відділом ЗАГС Залізничного району в м. Києві, актовий запис №1286. Від шлюбу у них народилося двоє дітей - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва в грудні 2002 року шлюб між сторонами було розірвано. Реєстрація розірвання шлюбу у відділі РАЦС відбулась 13.03.2003 року.

За час перебування у шлюбі подружжям було набуто нерухоме майно - трикімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_1 . Відповідач без відома позивачки отримав свідоцтво про право власності на вказану квартиру серії НОМЕР_1 від 23.05.2012 року, на підставі якого зареєстрував право власності на квартиру на своє ім`я.

Позивачка вважає, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута під час шлюбу, разом з тим досягнути взаємної згоди щодо розподілу квартири сторони не змогли, у зв`язку із чим позивачка звернулась до суду з даним позовом. При цьому, ОСОБА_2 у позові зазначила, що поділ майна необхідно провести із збільшенням її частки у спільному майні до 3/4 часток, оскільки відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї, вів розгульний та аморальний спосіб життя, регулярно зловживав алкоголем. В перші роки подружнього життя він віддавав зароблені гроші дружині, а потім під різними приводами виманював їх назад й витрачав на придбання алкогольних напоїв та свої розваги. Позивачці допомагали її батьки, а після смерті її батька відповідач все частіше залишав позивачку без надання будь-якої допомоги на ведення спільного господарства, утримання дітей, квартири, сплату комунальних послуг. Через це почали утворюватися борги, й позивачці доводилося позичати гроші. Крім того, відповідач зраджував позивачку, а згодом виявилось, що ще не будучи розлученим з нею, він проживав з іншою жінкою в м. Харкові. В цей період позивачку і дітей він не забезпечував, не цікавився ними. В 1987 році відповідач здійснив наїзд на людину, був визнаний винним та притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.215 КК УРСР. В зв`язку з цим він був на три роки позбавлений права управляти автомобілем і на роботі був переведений на посаду з нижчим окладом. Також за період досудового розслідування та судових тяжб подружжям було витрачено значні кошти на юридичну допомогу, допомогу сім`ї потерпілого. Відповідач абсолютно не приймав участі в утриманні квартири, не допомагав з ремонтом. Після розлучення з відповідачем, діти залишились проживати разом із позивачкою. Проте, відповідач не допомагав їй, не надавав кошти на утримання неповнолітнього сина. Крім того, на думку позивачки, необхідно врахувати той факт, що фактично гроші на купівлю житла (виплату пайових внесків) надавалися її батьками, оскільки таких коштів у подружжя не було.

Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що наявні передбачені ч.2 ст.70 СК України підстави для збільшення частки майна на її користь, як дружини, з якою проживають діти, онуки, зокрема, через те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, витрачав кошти на свої особисті потреби, всупереч інтересам сім`ї, у зв`язку із чим просила визнати об`єктом спільної сумісної власності її, ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, відступивши від засади рівності часток, визнати за нею право власності на 3/4 частки вказаної квартири, а за ОСОБА_1 - право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , одночасно припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на цю квартиру.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_1 - право власності на 1/4 частку цієї квартири.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, не оспорюючи рішення суду в частині висновків про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності його та позивача ОСОБА_2 , не погодився з висновками суду в частині відступлення від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності на квартиру, зазначивши, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76, 77, 78 ЦПК України щодо того, що кооперативна квартира АДРЕСА_1 набувалась подружжям за час шлюбу за рахунок коштів, подарованих батьками позивачки. Недоведеними є і доводи позивачки про ведення відповідачем аморального способу життя, а також про те, що відповідач витрачав кошти не на сім`ю, а на особисті потреби.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач ОСОБА_2 просила про залишення його скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як такого, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Левчишина О.В. проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечили та просили залишити рішення суду без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.10.1981 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Залізничному відділі ЗАГС м. Києва уклали шлюб, актовий запис за №1286, прізвище дружини після укладення шлюбу - « ОСОБА_2 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 14.10.1981 року (том 1, а.с.5).

Під час шлюбу у сторін, як подружжя, народилося двоє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а.с.104-106).

13.03.2003 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами, актовий запис за №154 (том 1, а.с.6).

Також встановлено, що ОСОБА_1 був членом ЖБК «Автомат-4», й на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК, затвердженого рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів від 29.05.1992 року №385, 10.06.1992 року йому було видано ордер на жиле приміщення в будинку ЖБК за №093545 серії «Ж» на квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю у складі чотирьох осіб, зокрема, на нього, дружину ОСОБА_2 , доньку ОСОБА_3 , сина ОСОБА_4 (том 1, а.с.7). Квартира є трикімнатною, житловою площею 41,86 кв.м.

Вартість вказаної квартири становить 15 600 рублів 07 копійок, яка була повністю сплачена 22.11.1992 року, що вбачається з довідки ЖБК «Автомат-4» від 03.10.2015 року за №74/10 (том 1, а.с.9). При цьому, згідно довідки ЖБК «Автомат-4» від 03.10.2015 року за № 75/10 сума пайового внеску за кватиру в розмірі 15 600 руб. 07 коп., із них 4 600 руб. 07 коп. внесено 17.01.1990 року, 11 000 руб. - 22.11.1992 року (том 1, а.с.10).

23.05.2012 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру, а 16.07.2012 року зареєстрував право власності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 37142437 (том 1, а.с.140).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обгрунтованості та доведеності, однак повністю з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01.01.2004 року.

З матеріалів справи вбачається, що спірна кооперативна квартира була набута сторонами, як подружжям, у листопаді 1992 року, відтак правильним є висновок суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини врегульовуються нормами КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

В п.п. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18.09.1987 року №9 зазначено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім`ю (ст. ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям у ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Виходячи із вищенаведених правових норм, зважаючи на те, що пайовий внесок за спірну квартиру був сплачений подружжям ОСОБА_6 за час їх перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів, висновок суду про те, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, і підлягає поділу на загальних підставах, є законним та обґрунтованим. Рішення суду в частині визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності сторін та її поділу з урахуванням права кожної сторони на Ѕ її частину, відповідачем не оспорюється.

Частиною 1 ст.28 КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» зазначено, що у справах про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, суд відповідно до ст. 28 КпШС може в окремих випадках, з наведенням відповідних мотивів, відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або одного з подружжя, що заслуговують на увагу (зокрема, якщо один із подружжя за відсутності поважних причин не мав самостійного заробітку чи інших доходів, ухилявся від участі у придбанні чи утриманні майна, витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім`ї) або коли це передбачено шлюбним контрактом.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині відступлення від рівності часток при поділі квартири, позивачка просила відступити від рівності часток подружжя і збільшити її частку у спільному майні через те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, витрачав кошти на свої особисті потреби, на шкоду інтересам сім`ї, а також зловживав алкоголем і зароблені кошти витрачав на алкоголь, азартні ігри та інших жінок, не приймаючи участі в утриманні квартири. Крім того, позивач посилалась на те, що фактично гроші на купівлю житла (виплату пайових внесків) надавалися її батьками, оскільки таких коштів у подружжя не було.

Суд першої інстанції погодився з доводами позивачки та вважав доведеним факт ухилення відповідача від участі у придбанні та утриманні майна, витрачання ним спільних коштів на шкоду інтересам сім`ї, у зв`язку із чим відступив від начала рівності часток подружжя у спільному майні.

Обгрунтовуючи такі свої висновки, суд першої інстанції послався на показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтвердили, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, мав схильність до вживання алкоголю та витрачав зароблені кошти на його придбання, а отже на шкоду сім`ї.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що обставини, які підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , не підтверджуються жодними іншими доказами, а ті докази, на які послався суд, не є достатніми для висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, мав схильність до вживання алкоголю та витрачав зароблені кошти на його придбання, а отже на шкоду сім`ї.

Зокрема, постанова від 18.04.1991 року профкому Київського міського автотранспортного підприємства 11168 (том 1, а.с.147), на яку послався суд у рішенні, підтверджує лише те, що за появу на роботі у нетверезому стані профком не надав згоди на звільнення ОСОБА_1 за п.7 ст. 40 КЗпП УРСР та рекомендував адміністрації накласти дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення премій та переводом відпустки на зимовий час. Тобто, дана постанова жодним чином не підтверджує те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї і витрачав кошти на свої потреби, а посилання суду на те, що відповідач був позбавлений премії, отже сім`я була позбавлена додаткових коштів, ґрунтується на припущеннях, оскільки профком у постанові лише рекомендував адміністрації накласти на ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення премії, натомість доказів прийняття такого рішення адміністрацією підприємства матеріали справи не містять.

Щодо вироку Ульяновського народного суду Кіровоградської області від 03.11.1987 року, яким ОСОБА_1 було визнано винним за ч. 2 ст. 215 КК УРСР та засуджено до трьох років позбавлення волі з відстрочкою на два роки, з позбавленням права керування транспортом на три роки (том 1, а.с.145-146), то цей письмовий доказ також не свідчить про те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, мав схильність до вживання алкоголю та витрачав зароблені кошти на його придбання, оскільки підтверджує лише вчинення відповідачем необережного злочину, який полягає у порушенні Правил дорожнього руху, яке спричинило смерть потерпілого, тобто цей доказ не містить інформації щодо предмету доказування у даній справі, отже є неналежним. При цьому, посилання суду на те, що цей вирок підтверджує факт втрати відповідачем у 1987 році роботи водія, жодним чином не свідчить про те, що відповідач не працював в іншому місці, не на посаді водія, а також не підтверджує доводи позивача про те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї і витрачав кошти на свої особисті потреби.

Довідка від 22.06.2000 року, видана ЖЕД №122 (м. Харків, вул.Костичева,13), згідно якої ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою - АДРЕСА_2 , і буде прописаний за даною адресою до майбутньої дружини ОСОБА_13 , також не являється належним доказом у даній справі, оскільки фіксує обставини, що виникли значно пізніше набуття сторонами, як подружжям, кооперативної квартири у власність у листопаді 1992 року, відтак не має правового значення для вирішення даної справи. При цьому, та обставина, що відповідач ще до розірвання шлюбу з позивачем мав відносини з іншою жінкою, не є достатньою для висновку про те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї і витрачав кошти виключно на свої особисті потреби.

Таким чином, висновок суду про відступлення від начала рівності часток подружжя у спільному майні у зв`язку із тим, що відповідач ухилявся від участі у придбанні та утриманні майна, витрачав спільні кошти на шкоду інтересам сім`ї, ґрунтується виключно на показаннях свідків, до яких суд апеляційної інстанції, зважаючи на відсутність у справі інших належних, допустимих та достовірних доказів, відноситься критично, беручи, зокрема, до уваги, що свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , як співробітники та сусіди, не могли бути настільки глибоко обізнаними з побутом та порядками у сім`ї ОСОБА_6 , щоби стверджувати про те, що відповідач ухилявся від участі у придбанні та утриманні майна та витрачав кошти на шкоду інтересам сім`ї, оскільки не були безпосередніми учасниками даних подій та ситуацій. Щодо свідка ОСОБА_12 , то вона є дочкою сторін і її показання не позбавлені певної долі суб`єктивізму, оскільки вона, проживаючи разом з батьками до 1996 року, була безпосереднім учасником та очевидцем подій, з приводу яких давала свідчення. Однак, апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_12 могла сприймати та аналізувати події щодо ухилення батька від участі у придбанні та утриманні майна, витрачанні спільних коштів на шкоду інтересам сім`ї, через призму свого віку і рівня розвитку, та зі слів матері, тому її показання, як і показання інших свідків, суд апеляційної інстанції оцінює критично та вважає недостатніми для висновку про наявність підстав для відступлення від начала рівності часток подружжя у спільному майні.

Посилання позивача ОСОБА_2 на те, що фактично гроші на купівлю житла (виплату пайових внесків) надавалися її батьками, не мають жодного правового значення, зважаючи на визнання нею того, що ця квартира є об`єктом права спільної сумісної власності її та відповідача ОСОБА_1 . При цьому, дана обставина не враховується і при відступленні від начала рівності часток подружжя у спільному майні, для чого визначальними є зовсім інші юридичні факти - інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ст. 28 КпШС України).

Таким чином, враховуючи те, що позивачем суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності підстав для відступлення від начала рівності часток подружжя у спільному майні, висновок суду першої інстанції про таке відступлення та визнання за позивачем права власності на ѕ частини квартири, а за відповідачем права власності на ј частину квартири є помилковим, оскільки ґрунтується на доказах, які є недостатніми для такого висновку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про задоволення позову в повному обсязі, рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення. При цьому, зважаючи на доведеність належними та допустимими доказами тієї обставини, що пайовий внесок за спірну квартиру був сплачений подружжям ОСОБА_6 за час їх перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів, вимоги позивача про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю її та відповідача та поділ квартири шляхом визнання за кожною із сторін, як подружжям, права власності на Ѕ її частину, підлягають задоволенню. При цьому, вимога позивача про відступлення від начала рівності часток подружжя у спільному майні задоволенню не підлягає у зв`язку із її недоведеністю та необґрунтованістю.

Зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, з ОСОБА_1 на її користь підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 1 750,00 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя:

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 750 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: