Справа № 308/7362/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

при секретарі судового засідання Боті О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Ужгородської міської ради про застосування наслідків недійсності правочину,

встановив:

19.07.2016 представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Сідун О.С. звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Універсал Банк», в якому з врахуванням уточнення від 28.07.2016 просила застосувати наслідки нікчемного правочину - Іпотечного договору, укладеного 10.12.2007, між ОСОБА_2 та ВАТ «УніверсалБанк», за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та виключити з Державного реєстру іпотек запис №4174 від 10.11.2007 про державну реєстрацію іпотечного договору; виключити з Єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис №4175 від 10.11.2007 про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за Іпотечним договором від 10.11.2007.

В обґрунтування заявленого посилається на те, що при укладенні іпотечного договору не було дотримано прав позивачки як дитини, оскільки відповідач при укладенні та посвідченні такого не отримав згоду органу опіки та піклування.

12.10.2016 представник відповідача ПАТ «Універсал Банк» Куруц А.А. подав до суду заперечення та 23.04.2019 представник відповідача АТ «Універсал Банк» Гук Є.М. подав до суду відзив, в яких зазначено, що позивачка не є власником предмета іпотеки, а на момент укладення її батьком іпотечного договору була зареєстрована та проживала за іншою адресою.

23.11.2018 представником позивача подані письмові пояснення на заперечення банку, а в клопотанні від 27.05.2022 така просить серед іншого не брати до уваги відзив.

В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, остання подала 29.07.2022 заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити.

В свою чергу представник відповідача, будучи повідомленим про місце, час та дату судового засідання, в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи від представника останнього не надходило та разом з цим в матеріалах справи наявні заяви, в яких сторона відповідача просить здійснити розгляд справи за їх відсутності, проти позову заперечують з підстав, що викладені у вищеописаних запереченнях та відзиві.

23.11.2016 за ухвалою суду до часті у справі залучено, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ); як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Ужгородської міської ради (88000, м. Ужгород, пл. Поштова, 3).

Треті особи та (або) їх представники в судове засідання не з`явилися, пояснення по суті спору до суду не подавали.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, ознайомившись з позовною заявою, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступних висновків.

10.12.2007 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитні договори №041-2915/840-0059 та №041-2915/840-0060, згідно яких Банк надав Позичальнику кошти в сумі 60 000,00 дол. США та 7 400,00 дол. США. Забезпеченням за вищевказаними договорами виступає житловий будинок літ. Ї, загальною площею 64,3 кв.м., житловою площею 27,2, літ. І (літня кухня), літ (И) фундамент житлового будинку 8% готовності, літ. Й вбиральня, (1-2) огорожа (3) вимощення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить Іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно №289 від 22.08.2007 та земельна ділянка площею 0,100 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована у АДРЕСА_1 , кадастровий номер :63:001:0063, яка належить Іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЗК №025710, виданого на підставі рішення Ужгородської міської ради від 13.06.2007 № 340, згідно з договору іпотеки /нерухомого майна житлового приміщення/ від 10.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І., за реєстровим номером 4174 (надалі за текстом - Договір іпотеки).

17.02.2011 Апеляційним судом Закарпатської області ухвалено рішення у справі №22-113/2011, яким серед іншого стягнуто на користь AT «Універсал Банк» з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у сумі 532 245, 86 гривень, 1 700 гривень сплаченого судового збору та 120 гривень сплачених витрат на інформаційнотехнічне забезпечення розгляду справи.

Вказане рішення набуло законної сили та за твердженням сторони відповідача наразі не виконано ОСОБА_2 .

Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №16751897 від 22.11.2007 та №15986496 від 19.09.2007 стверджується, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки та будинку за адресою АДРЕСА_1 .

З паспорту громадянина України ОСОБА_3 видно, що така народжена ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце її проживання значиться з 08.01.2013 за адресою АДРЕСА_1 .

Зі свідоцтва про народження ОСОБА_3 видно, що її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

З довідки від 29.10.2007, виданої ТОВ «Добробут», видно, що ОСОБА_4 проживає і зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 . До складу її сім`ї входить серед інших донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

З медичної довідки ОСОБА_3 видно, що контактною адресою такої зазначено АДРЕСА_1 .

Заявою від 10.12.2007, адресованою серед інших ВАТ «УніверсалБанк», ОСОБА_2 , як іпотекодавець підтвердив, що його неповнолітня дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1. в зазначеній квартирі не зареєстрована та нею не користується, права його дітей (прим. укладенням іпотечного договору) не порушуються.

Заявою від 10.12.2007, адресованою серед інших ВАТ «УніверсалБанк», дружина іпотекодавця - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. надала згоду на укладення її чоловіком ряду договір, зокрема договору іпотеки від 10.12.2007.

З паспорту громадянина України ОСОБА_4 видно, що така з 16.10.2007 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .

В кредитній справі, а саме в анкеті-заяві позичальника (подружжя) на отримання іпотечного кредиту вказано, що ОСОБА_5 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 , при цьому вказано про наявність дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1. й зазначено, що така проживає окремо.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Вказаний правовий висновок міститься в постанові КЦС Верховно Суду від 20 листопада 2019 року у справі №520/15250/15-ц.

Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16.

Іпотечний договір, предметом якого є серед іншого житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 датований 10.12.2007, такий належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (частка 1/1), що стверджується вищеописаним витягом з Реєстру, станом на 10.12.2007 позивачка зареєстрованою за вказаної адресою не значилася

Більш того відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

В ч. 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

З вищеописаної анкети-заяви позичальника (подружжя) на отримання іпотечного кредиту, а також довідки від 29.10.2007, виданої ТОВ «Добробут», видно, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1. проживає окремо (прим. не за місцем реєстрація батька - АДРЕСА_1 ), а з матір`ю - АДРЕСА_3 .

Вказане свідчить про те, що позивачка станом на дату укладення іпотечного договору 10.12.2007 не була ані співвласником вищевказаного об`єкта нерухомості, ані зареєстрованою за вищевказаною адресою.

Пунктом 2.4.2. Договору іпотеки визначено, що іпотекодавець зобов`язаний виконувати обов`язки, що покладені на іпотекодавця за Законом України «Про Іпотеку».

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Отже дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Більш того суд враховує п. 44 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5, за яким суди повинні з`ясовувати, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди інотекодаржателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такою договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Відтак, укладаючи договір іпотеки з ОСОБА_2 , банк, аналізуючи надані іпотекодавцем документи, зокрема підтверджені його дружиною - ОСОБА_4 , за якими право власності на предмет іпотеки було зареєстровано виключно за останнім, а право користування житловим будинком його неповнолітня доньки не мала, так як реєстрація місця проживання дитини значилася за місцем реєстрації матері, покликався на загальні засади цивільного законодавства, зокрема добросовісність сторони договору, так як за наявними документами на той час малолітня ОСОБА_3 не мала майнових прав на означений об`єкт нерухомості.

Тож, оскільки виключно на батьків, як їх законних представників, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини, такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на банк.

З огляду на вищевказане, суд не вбачає наявність підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки з підстав того, що він був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування, що є порушенням прав неповнолітніх дітей.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 вказаної статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивач.

Керуючись ст. ст. 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст. ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Ужгородської міської ради про застосування наслідків недійсності правочину залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов