Справа № 565/1027/22
Провадження № 2/565/422/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

24 жовтня 2022 року м.Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області у складі головуючої судді Бренчук Г.В., за участю секретаря судового засідання Щур Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Кузнецовського міського суду Рівненської області в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою у якій просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивачу на праві приватної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , у якій вона постійно проживає та зареєстрована. Також у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання відповідача, який є внуком позивача. Відповідач не проживає у даному житлі більше 20 років, добровільно не зняв себе з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_2 .

Факт реєстрації відповідача у квартирі АДРЕСА_2 порушує право позивача, як власника квартири, на свій розсуд користуватися та розпоряджатися даним житлом.

Ухвалою суду від 12 вересня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи призначено на 10 жовтня 2022 року.

10 жовтня 2022 року розгляд справи відкладено на 24 жовтня 2022 року.

Позивач та її представник у судове засідання 24 жовтня 2022 року не з`явились, представник позивача адвокат Полюхович О.І. подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, у заяві зазначено, що позовні вимоги позивач підтримує повністю. В судовому засіданні 10 жовтня 2022 року представник позивача адвокат Полюхович О.І. проти ухвалення судом заочного рішення не заперечувала.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у порядку визначеному ЦПК України, причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подав.

Враховуючи наведене, судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст.280 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, суд дійшов наступних висновків.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 307375794 від 15 серпня 2022 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Підставою для державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1 зазначено свідоцтво про право власності на житло від 07 лютого 1994 року, яке видане Рівненською атомною електростанцією, свідоцтво про право власності від 22 березня 1997 року за реєстровим номером 1-1062 та свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 березня 1997 року за реєстровим номером 1-1063, які видані державним нотаріусом Кузнецовської державної нотаріальної контори Рівненської області.

Постановою Верховної Ради України від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» місто Кузнецовськ перейменовано на місто Вараш.

За адресою АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Департаменту соціального захисту та гідності виконавчого комітету Вараської міської ради № 3344-4/22 від 15 серпня 2022 року.

Допитані в судовому засіданні 10 жовтня 2022 року в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказали, що відповідач, який є внуком позивача, у спірній квартирі не проживає більше 12 років, квартиру залишив добровільно, його особистих речей та майна у квартирі немає, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

У ст. 41 Конституції України зазначено що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст.321 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у житловому приміщенні без поважних причин.

Вказана правова позиція викладена, зокрема в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.

Суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами той факт, що відповідач дійсно не проживає у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, втратив інтерес до вказаного житла, за місцем реєстрації не з`являється.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою чи проживанні в ній, про поважність причин його відсутності понад законодавчо встановлені строки, наявність між сторонами домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

За правилами ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору.

Керуючись статтями 264, 265, 268, 280, 354 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992 грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 ).

Суддя Г.В.Бренчук