Справа 483/1820/21 Головуючий суду першої інстанції - Казанлі Л.І.
Провадження 22-ц/812/573/22 Доповідач суду апеляційної інстанції - Бондаренко Т.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

подану її представником адвокатом Афенді Віктором Петровичем,

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Казанлі Л.І. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2021 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі -АТ «ПУМБ», Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у сумі 69 985,07 грн та витрат зі сплати судового збору у розмірі 2270 грн.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що 24 січня 2020 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №401, на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 49000 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору з боку ОСОБА_2 , станом на 30 вересня 2021 року утворилася кредитна заборгованість у загальному розмірі 69 985,07 грн, з яких: 40 828,20 грн - заборгованість за кредитом; 4,73 грн - заборгованість за процентами; 29 152,14 грн - заборгованість за комісією.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачки зазначену суму заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 січня 2022 року позовні вимоги Банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «ПУМБ» в рахунок заборгованості за кредитним договором №401 від 24 січня 2020 року станом на 30 вересня 2021 року - 69 985,07 грн, а також 2 270 грн - в рахунок відшкодування судових витрат.

Задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що 24 січня 2020 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_2 , шляхом підписання Заяви № 401 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачка отримала кредит в сумі 49 000 грн строком на 24 місяці зі сплатою відсотків у розмірі 0,01% річних та комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99% річних.

Позивачем умови кредитного договору було виконано в повному обсязі, у той час як з боку відповідачки через невиконання умов зазначеного кредитного договору станом на 30 вересня 2021 року утворилась кредитна заборгованість у загальному розмірі 69 985,07 грн.

Твердження представника відповідачки про те, що строк кредитування закінчився у зв`язку з вчиненням виконавчого напису приватним нотаріусом про стягнення на користь позивача заборгованості, а тому не підлягають нарахуванню проценти та комісія, оскільки рішенням суду виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню - районним судом не були прийняті до уваги. Доказів, що за виконавчим написом здійснювались будь-які стягнення суду не надано, а тому за висновком місцевого суду заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Банку дорівнює 69 985,07 грн.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення принципів цивільного судочинства, а саме усестороннього розгляду і вирішення цивільних справ в повній відповідності з нормами чинного законодавства, на необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, його невідповідність вимогам чинного законодавства і сталої судової практики, просила скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове судове рішення.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 дійсно підписала Заяву № 401 (яку позивач називає кредитним договором) про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ПАТ «ПУМБ» від 24 січня 2020 року. В заяві є умови (притаманна договору) - це бажаний кредитний ліміт у сумі 49 000 грн. В заяві вказаний розмір процентної ставки - 0,01% річних та розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості, що складає - 3,99%.

Позивачем було заявлено вимоги про дострокове повернення кредиту. Про це свідчить звернення позивача до нотаріуса за виконавчим написом і надсилання повідомлення.

Після закінчення строку кредитування чи у разі реалізації вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів за кредитним договором.

Посилаючись на практику Верховного Суду, а саме постанови Великої Палати Верховного Суду по справам № 536/1841/15-ц від 23 червня 2020 року, № 912/1120/16 від 04 лютого 2020 року, скаржниця зазначала, що існує сталий висновок, який був неодноразово підтриманий Великою Палатою, та який полягає в тому, що у випадку закінчення терміну дії кредитного договору чи у випадку його дострокового розірвання з ініціативи кредитора, як правило через неналежне виконання зобов`язань з боку позичальника - позикодавець не має права нараховувати проценти передбачені кредитним договором у порядку, передбаченому ст. 1048 ЦК України, а його права захищаються положеннями ст. 625 ЦК України. Іншими словами, процентна ставка змінюється з тієї, яка зазначається у кредитному договорі до 3% річних (або іншого розміру), який може бути зазначений у договорі. І далі банки не мають права стягувати зі своїх клієнтів комісію за дії, які банк вчиняє на власну користь.

Також відповідно до практики, яку застосовують усі суди останніми роками, вона полягає у тому, що встановлення у споживчому кредитному договорі положень, які зобов`язують споживача оплачувати банку кошти за дії, які банк вчиняє на свою користь суперечить публічному порядку, а тому такі положення є нікчемними. Тобто банки не мають права вимагати такі платежі, а якщо такі були оплачені, то заборгованість за кредитним договором підлягає перерахунку.

Скаржниця наголошувала на тому, що вказана практика є актуальною для договорів, які були укладені до 10 червня 2017 року, тобто до моменту набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування», який вніс зміни до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та який фактично припинив чинність Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ 10 травня 2007 року № 168, які містили відповідні обмеження щодо встановлення відповідних платежів на користь банків.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах №686/1696/15-ц від 09 грудня 2020 року, № 622/1148/13-ц від 09 грудня 2020 року, № 236/2227/17 від 09 грудня 2020 року.

Стосовно нарахованих відсотків, комісії, скаржниця вказувала, що вважає їх нікчемними, отже в неї відсутній обов`язок щодо їх сплати та зазначала, що погоджується лише з єдиною вимогою позивача про стягнення з неї заборгованості за кредитом у сумі 40 828, 20 грн, з умовою перерахунку раніше сплачених сум погашення кредитного боргу.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з неї комісії у розмірі 29 152, 14 грн є нікчемною і задоволенню не підлягає.

Згідно виписки з карткового рахунку, відкритого на її ім`я та розрахунку позивача, нею поверталися кошти, якими вона користувалася по кредитній картці.

Відповідно до історії виплат за кредитним договором вона сплатила позивачу грошову суму 18 384,50 грн. З цієї суми позивач стягнув комісію 10 210,54 грн та 2,16 грн відсотків. З вищезазначених підстав ці суми виплат повинні бути віднесені на погашення тілу кредиту. Таким чином, остаточна сума, яку вона повинна сплатити позивачу складає: 40 828, 20 грн. - 10 210,54 грн - 2,16 грн = 30 615,50 грн.

Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а судові витрати повинні бути розподілені відповідно до задоволених позовних вимог.

Позивач правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції стало відомо, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС від 24 березня 2021 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 496/3134/19 за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2019р. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2020р.

В даній ухвалі Верховний Суд зазначив про наявність виключної правової проблеми, оскільки законодавство, яке регулює порядок укладення договорів споживчого кредитування в Україні, зазнало змін в 2017 році з прийняттям Закону України «Про споживче кредитування». До цього часу судова практика з питання можливості встановлення кредитором комісії в кредитному договорі захищала боржника як слабку сторону в кредитних правовідносинах. Однак з прийняттям в 2017 році Закону України «Про споживче кредитування» судова практика змінилась. Суди протилежно трактують можливість встановлення в кредитному договорі комісії за обслуговування кредитного договору. Оскільки у переважній більшості випадків справи цієї категорії є малозначними в силу закону, то рішення Великої Палати Верховного Суду за наслідком вирішення цієї правової проблеми має стати орієнтиром при вирішенні подібних справ судами першої та апеляційної інстанції. Колегія суддів Другої судової палати зазначила, що передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з урахуванням таких аспектів розгляду справ про визнання недійсним кредитного договору у частині встановлення комісії за обслуговування кредиту згідно Закону України «Про споживче кредитування» (стягнення заборгованості за такими договорами), що свідчить про виключність цієї правової проблеми, зокрема, необхідність визначення: (а) чи можливе встановлення комісії згідно Закону України «Про споживче кредитування»; (б) чи має кваліфікуватися умова договору, що передбачає комісію, як дійсна/нікчемна/оспорювана.

На підтвердження існування виключної правової проблеми при вирішенні аналогічних спорів ухвала колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року містить посилання на: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20) та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначає, що аналіз судової практики свідчить про те, що сформувалося два підходи щодо застосування положень Закону України «Про споживче кредитування».

За першого підходу відбувається кваліфікація умови договору, що передбачає комісію, як оспорюваної: наприклад: (1) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) зазначено, що: «колегія суддів не може погодитися з висновками судів щодо позовних вимог про визнання недійсними положень частини другої пункту 1.10, а також пункту 6 кредитного договору від 21 листопада 2018 року, щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, зважаючи на те оспорюваним пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів.

Враховуючи наведене, а також положення частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки позивачці було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Таким чином у справі № 583/3343/19 Верховний Суд зробив висновок про визнання недійсною умови кредитного договору, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі № 361/392/20 (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20)).

За другого підходу відбувається кваліфікація умови договору, що передбачає комісію, як нікчемної. Наприклад: (1) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20). При цьому за таких же обставин Верховний суд посилався на те, що відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Тому у справі № 194/1387/19 Верховний Суд зробив висновок про нікчемність умови кредитного договору, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту.

Аналіз наведених постанов Верховного Суду свідчить про наявність розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС від 24 березня 2021 року справу № 496/3134/19 за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Предметом судового розгляду у справі № 496/3134/19, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, та у цій справі є перевірка наявності підстав для визнання недійсним кредитного договору у частині встановлення комісії за обслуговування кредиту згідно Закону України «Про споживче кредитування» (стягнення заборгованості за такими договорами), що свідчить про виключність цієї правової проблеми, зокрема, необхідність визначення: (а) чи можливе встановлення комісії згідно Закону України «Про споживче кредитування»; (б) чи має кваліфікуватися умова договору, що передбачає комісію, як дійсна/нікчемна/оспорювана.

При цьому як у справі № 496/3134/19, так і у даній справі судами було встановлено, що АТ «Ідея Банк», АТ «ПУМБ» в оспорюваних пунктах кредитних договорів позичальнику встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості, а фактично за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року справу № 496/3134/19 за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року прийнято до розгляду та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 15 червня 2021 року.

Відповідно до п.10 ч.1 ст. 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Подібними є правовідносини, у яких тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання.

Оскаржуване судове рішення у даній справі та оскаржуване рішення, яке передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

Згідно з п.14 ч.1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої ст. 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зупинити апеляційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 496/3134/19(провадження № 14-44цс21).

Керуючись п.10 ч.1 ст. 252, ст. ст. 253, 261, 368, 381 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Зупинити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Афенді Віктором Петровичем, на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 січня 2022 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.З. Бондаренко

Судді: Т.В. Крамаренко

В.І. Темнікова

Повний текст ухвали виготовлено 21 липня 2022 року