П О С Т А Н О В А

іменем України

20 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Джуги С.Д., Кондора Р.Ю.,

з участю секретарки судового засідання Жганич К.В.,

розглянувши у відритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 квітня 2017 року, ухвалене суддею Котубеєм І.І.,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник адвокат Шпирук В.Г., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 08 лютого 2010 року між ним і ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким він передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 100 000 (сто тисяч) євро.

Договір позики укладено в письмовій формі у виді розписки, що відповідає вимогам статті 1047 Цивільного кодексу України.

Згідно з розпискою кошти мали бути повернуті у строк до 08 вересня 2011 року, однак до цього часу такі ОСОБА_2 йому так і не повернуті.

При укладенні договору сторонами не було визначено розміру процентів, які підлягають сплаті за користування позикою. А тому відповідач, відповідно до ст.1048 ЦК України, повинен сплатити на його користь проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 08 лютого 2010 року по 10 червня 2016 року у розмірі 75 206,15 євро, та три проценти річних за весь час прострочення за період з 09 вересня 2011 року по 10 червня 2016 року у розмірі 14 276,71 євро, згідно з ст.625 ЦК України.

Посилаючись на наведене та з урахуванням поданих уточнень позовної заяви, позивач ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 100 000 євро, проценти за користування позикою за період з 08 лютого 2010 року по 10 червня 2016 року у розмірі 75 206,15 євро, три проценти річних за весь час прострочення за період з 09 вересня 2011 року по 10 червня 2016 року у розмірі 14 276,71 євро, а всього 189 482,86 євро з визначенням еквіваленту в національній валюті на день ухвалення рішення. В уточненій позовній заяві від 16.06.2016 ОСОБА_3 відмовився від вимог про відшкодування на його користь за рахунок позивача витрат, пов`язаних із явкою до суду, та витрат на правову допомогу, і просив їх не стягувати.

Ця справа судами розглядалась неодноразово та останнім заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 квітня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 100 000 євро, проценти за користування позикою за період з 08 лютого 2010 року по 10 червня 2016 року у розмірі 75 206,15 євро, три проценти річних за весь час прострочення за період з 09 вересня 2011 року по 10 червня 2016 року у розмірі 14 276,71 євро, а всього 189 482,86 євро з визначенням еквіваленту в національній валюті на день здійснення платежу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 109,00 гривень.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність установлених судом обставин і невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Скарга мотивована тим, що суд помилково вважав, що між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою від 08 лютого 2010 року, а також помилково вважав, що за цим неіснуючим договором він отримав від ОСОБА_4 100 000 євро та зобов`язався їх повернути до 08.09.2011. Суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що він жодних коштів у ОСОБА_1 у позику не отримував, таку розписку не писав та не підписував, а тому у нього і не виникло жодних зобов`язань перед позивачем.

Також указував і на те, що по справі було проведено три судово-почеркознавчих експертизи (висновок №1443 від 10.07.2013, висновок №2656 від 18.09.2014, висновок №1643/1644/16-32 від 31.05.2016), дві з яких установили (висновок №1443 від 10.07.2013, висновок №2656 від 18.09.2014), що рукописний текст розписки від 08.02.2010 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, а також, що підпис від імені ОСОБА_2 , розташований під рукописним текстом розписки від його імені від 08.02.2010, виконаний не ОСОБА_2 . У той же час, при проведенні останньої (третьої) експертизи (висновок №1643/1644/16-32 від 31.05.2016) експерти дійшли висновку, що нібито підпис від імені ОСОБА_2 , розміщений у рядку з рукописним записом дати «8.02.10 г.» у розписці від імені ОСОБА_2 від 08.02.2010, виконаний ОСОБА_2 . Отже, має місце суперечність між останнім висновком експертизи та висновками попередньо проведених експертиз.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги попередні висновки експертиз, а взяв до уваги останній висновок почеркознавчої експертизи від 31.05.2016, який, на його думку, є сумнівним з точки зору його суперечності раніше наданим висновкам, обґрунтованості (не роз`яснено в чому саме полягає різна оцінка почеркових ознак і яка є правильною) та повноті (не проведено дослідження рукописного тексту).

Посилаючись на наведені обставини просив оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити повністю.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 квітня 2017 року скасовано та ухвалено по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та відсотків за договором позики відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Сторони у судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, а тому, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 і 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом установлено, що відповідно до розписки від 08.02.2010 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 позику у розмірі 100 000 (сто тисяч) євро, яку зобов`язався повернути у строк до 08.09.2011.

Оригінал зазначеної розписки було оглянуто колегією суддів та надано на експертизу, згідно з клопотанням головного судового експерта СФХ та БД Пагурець О.Б. від 21.03.2019 (т.4 а.с.107) про надання письмового дозволу на мікровирізки штрихів (що передбачено методикою дослідження) безпосередньо в самому тексті оригіналу документу, що підлягає дослідженню, які необхідно провести в різних місцях самого тексту, що призведе до пошкодження оригіналу документу, за письмовою згодою позивача ОСОБА_4 на проведення такого дослідження, відповідно його заяви від 06.07.2019, яка нотаріально посвідчена (т.4 а.с.133).

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи Львівського НДІСЕ МЮ України від 10.07.2013 №1443 (т.1 а.с.67-70) та висновком комісійної криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів Львівського НДІСЕ МЮ України від 18.09.2014 №2656 (т.2 а.с.65-68), експертами встановлено, що рукописний текст розписки від 08.02.2010 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, а також, що підпис від імені ОСОБА_2 , розташований під рукописним текстом розписки від його імені від 08.02.2010, виконаний не ОСОБА_2 .

Водночас висновком експертів Київського НДІСЕ від 31.05.2016 №1643/1644/16-32, за результатами проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 , розміщений у рядку з рукописним записом дати «8.02.10 г.» у розписці від імені ОСОБА_2 від 08.02.2010, виконаний ОСОБА_2 . Питання ухвали суду : - «Чи виконаний рукописний текст розписки від 08 лютого 2010 року ОСОБА_2 чи іншою особою?» експертами не вирішувалось, оскільки у їх розпорядження, не зважаючи на заявлене клопотання, не було надано зразків почерку ОСОБА_2 максимально наближених до дати складання досліджуваної розписки, а також виконаних раніше 2010 року (т.3 а.с.31-36).

Задовольняючи позов ОСОБА_4 та стягуючи з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 100 000 євро, проценти за користування позикою за період з 08 лютого 2010 року по 10 червня 2016 року у розмірі 75 206,15 євро, три проценти річних за весь час прострочення за період з 09 вересня 2011 року по 10 червня 2016 року у розмірі 14 276,71 євро, а всього 189 482,86 євро, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики, за яким відповідач отримав грошові кошти у розмірі 100 000 євро, які у встановлений договором строк не повернув, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки таких суд дійшов із додержанням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як кореспондує ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України регламентовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Особа, яка має боргову розписку вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Подібні висновки містяться, зокрема, і в постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 583/97/19, від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/2-ц, які відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував факт укладення договору позики від 08.02.2010 та отримання за ним будь-яких грошових коштів.

Так, у абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Колегія суддів констатує, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачем оспорювався цей договір позики.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги висновки експертиз за №1443 від 10.07.2013 та №2656 від 18.09.2014, якими встановлено, що рукописний текст розписки від 08.02.2010 виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, а також, що підпис від імені ОСОБА_2 , розташований під рукописним текстом розписки від його імені від 08.02.2010, виконаний не ОСОБА_2 , а взяв до уваги останній висновок почеркознавчої експертизи від 31.05.2016, який, на його думку, є сумнівним з точки зору його суперечності раніше наданим висновкам, обґрунтованості (не роз`яснено в чому саме полягає різна оцінка почеркових ознак і яка є правильною) та повноті (не проведено дослідження рукописного тексту), - не заслуговують на увагу, оскільки висновок судово-почеркознавчої експертизи від 10.07.2013 №1443 не може вважатись об`єктивним через те, що не було забезпечено відібрання належної кількості вільних та експериментальних зразків почерку та підпису відповідача відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5.

Водночас у висновку експертів Київського НДІСЕ повторної судово-почеркознавчої експертизи від 31 травня 2016 року № 1643/1644/16-32 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 у спірній розписці виконаний саме останнім, та зазначено про наявність помилок при проведенні попередніх судових експертиз. У цьому висновку експертів детально розписано процес дослідження підпису відповідача, а розбіжність висновків цієї повторної експертизи з попередніми висновками обґрунтовується тим, що при проведенні повторної експертизи експертами було виявлено більшу кількість суттєвих збіжних почеркових ознак у досліджуваному підписі у розписці та зразках підпису ОСОБА_2 . Щодо питання ухвали суду «Чи виконаний рукописний текст розписки від 08 лютого 2010 року ОСОБА_2 чи іншою особою?» експертами не вирішувалось, оскільки у їх розпорядження, не зважаючи на заявлене клопотання, не було надано зразків почерку ОСОБА_2 максимально наближених до дати складання досліджуваної розписки, а також виконаних раніше 2010 року.

Скасовуючи рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року та передаючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд у своїй постанові від 14 листопада 2018 року звертав увагу апеляційного суду на те, що за клопотанням відповідача було призначено повторну судово-почеркознавчу експертизу, що не свідчить про необґрунтованість висновку судово-почеркознавчої експертизи від 31 травня 2016 року № 1643/1644/16-32, проте вимогу експерта про відібрання додаткових зразків підпису та почерку відповідача, останнім виконано не було, тому експертом було повідомлено суд про неможливість проведення експертизи. Також касаційний суд указував і на те, що апеляційний суд у порушення вимог статей 89, 212 ЦПК України не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, не надав належної оцінки висновку судово-почеркознавчої експертизи від 31 травня 2016 року № 1643/1644/16-32, тобто допустив неповноту розгляду справи, та не звернув увагу на те, якщо ОСОБА_2 неодноразово ухилявся від проведення судово-почеркознавчих експертиз шляхом ненадання зразків свого почерку та підпису, то чи не слід було застосувати положення ч.1 ст.146 ЦПК України 2004 року, яка передбачає наслідки ухилення від участі в експертизі.

Згідно з приписами частин 1 і 3 ст. 419 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Положеннями частин 1, 2 ст. 417 ЦПК України регламентовано, що вказівки, які містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду, зокрема апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована та яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Отже, з метою усунення зазначених недоліків, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шелепець М.Т. ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року було призначено по даній справі повторну судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Висновком експерта Одеського НДІСЕ МЮ України додаткової почеркознавчої експертизи від 12.12.2019 №19-1208 (т.4 а.с.185-191), складеного експертом Факторович В.Ю., встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 08.02.2010, складеній від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 , розміщений під текстом розписки, праворуч від рукописного запису дати «8.02.10 г.», виконаний не самим ОСОБА_2 , а іншою особою з ретельним наслідуванням його підпису.

Такого висновку експерт дійшов виходячи з того, що при порівнянні досліджуваного підпису від імені ОСОБА_2 зі зразками підписів ОСОБА_2 , були встановлені розбіжності загальних ознак, та оцінка результатів порівняльного дослідження дозволяє стверджувати, що встановлені розбіжні ознаки стійки, суттєві, виходять за межі варіантів ознак підписів ОСОБА_2 та створюють сукупність, достатню для висновку про виконання досліджуваних підписів від імені ОСОБА_2 не самим ОСОБА_2 , а іншою особою. Встановлені ж збіжні ознаки, хоча й досить чисельні, але відносяться здебільшого до часткових та приблизних і, при наявності наведених розбіжностей, на зроблений висновок не впливають, оскільки пояснюються виконанням досліджуваного підпису з ретельним наслідуванням підпису ОСОБА_2 .

Також у висновку повідомлено про неможливість надання висновку з питання : «Чи виконано рукописний текст у наданій на експертизу розписці від 08 лютого 2010 року ОСОБА_2 чи іншою особою з намаганням наслідування почерку ОСОБА_2 .?» через недостатність наданих зразків почерку ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Колегія суддів відхиляє висновок експерта Одеського НДІСЕ МЮ України додаткової почеркознавчої експертизи від 12.12.2019 №19-1208, оскільки він є неповним (не проведено дослідження рукописного тексту), необґрунтованим (не роз`яснено в чому саме полягає різна оцінка почеркових ознак та яка є правильною), а також суперечить попередньому висновку експертів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Київського НДІСЕ від 31.05.2016 №1643/1644/16-32, в якому експерти детально розписали процес дослідження підпису відповідача та встановили, що наведені у висновку збіжні ознаки почерку стійкі, суттєві, утворюють індивідуальну сукупність і тому є достатніми для висновку про те, що досліджуваний підпис виконаний ОСОБА_2 . Також при порівнянні досліджуваного підпису зі зразками підпису ОСОБА_2 експертами була встановлена розбіжність розміру їх елементів (у зразках дещо менший, ніж у досліджуваному підписі). Проте наведена розбіжність не є суттєвою, на категоричний позитивний висновок експертів не впливає та пояснюється природною варіаційністю підписного почерку ОСОБА_2 . Також у висновку зазначено, що розбіжності висновків цієї повторної судово-почеркознавчої експертизи з висновками попередніх експертиз пояснюються тим, що при її проведенні експерти виявили більшу кількість суттєвих збіжних почеркових ознак в досліджуваному підписі та зразках підпису ОСОБА_2 , ніж експерти, які проводили попередні експертизи, а також різною оцінкою почеркових ознак у досліджуваному почерковому об`єкті та порівняльному матеріалі.

Враховуючи, що висновком експертів Київського НДІСЕ від 31.05.2016 №1643/1644/16-32 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 , розміщений у рядку з рукописним записом дати «8.02.10 г.» у розписці від імені ОСОБА_2 від 08.02.2010, виконаний ОСОБА_2 , та апелянтом укладений між сторонами договір позики від 08.02.2010, відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України, не оспорювався, а тому такий є правомірним і відповідно підлягає виконанню відповідачем.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що місцевий суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про наявність між сторонами правовідносин, які виникли із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Водночас відповідач ОСОБА_2 не довів, що рукописний текст розписки від 08.02.2010 був виконаний не ним, а іншою особою.

Положеннями ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, установивши, що зобов`язання ОСОБА_2 про повернення ОСОБА_5 суми боргу підтверджуються наявною в останнього письмовою розпискою, умови якої щодо повернення коштів, отриманих у позику, позичальник не виконав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу, обумовлену договором позики, а також процентів за користування позикою за період з 08 лютого 2010 року по 10 червня 2016 року у розмірі 75 206,15 євро та трьох проценти річних за весь час прострочення за період з 09 вересня 2011 року по 10 червня 2016 року у розмірі 14 276,71 євро, а всього 189 482,86 євро з визначенням еквіваленту в національній валюті на день здійснення платежу.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 11 119,90 грн (т.3 а.с.209) слід покласти на відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 серпня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді