Провадження № 2/712/179/22
Справа № 580/3451/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2022 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ПИРОЖЕНКО С.А.

при секретарі НАГАЄВСЬКІЙ В.Б.

з участю адвоката БАБЕНКО Р.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Черкаської обласної державної адміністрації (адреса: м. Черкаси, бул. Шевченка 185), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Релігійна організація «Парафія Святих Мучениць Віри, Надії, Любові, Софії Української Православної Церкви» (адреса: Черкаська область, Лисянський район, с. Бужанка) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання розпорядження таким, що відповідає законодавству,

В С Т А Н О В И В:

Позивача звернувся до суджу з позовом про визнання протиправним та скасування рішення, визнання розпорядження таким, що відповідає законодавству, посилаючись на те, що Рішенням Помісного Собору Православної Церкви України від 15 грудня 2018 року було утворено Православну Церкву України, затверджено її Статут, обрано Предстоятеля Митрополита Київського і всієї України Епіфанія.

06 січня 2019 року Патріаршим та Синодальним Томосом Православній Церкві України було надано автокефальний статус.

Враховуючи вище викладене та відповідно до ст..8 ЗУ «Про свободу совісті та релігійні організації» використовуючи передбачене законом право Релігійної громади на вільну зміну її підлеглості у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) 15 лютого 2019 року рішенням загальних зборів релігійної громади «Парафії святих мучениць Віри, Надії, Любові та матері їх Софії Уманської єпархії Української православної церкви (с.Бужанка, Лисянський район, Черкаська область), було змінено підлеглість Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання Православної Церкви України Уманської єпархії та визначено, що Релігійна громада канонічно та організаційно підпорядковується Управлінню Харківсько-Полтавської єпархії Української Православної Церкви (ПЦУ) та Київській Митрополії Української Православної Церкви (ПЦУ), є підзвітною єпархіальним зборам та єпархіальному архірею Харківсько-полтавської єпархії Української православної церкви (ПЦУ) та відповідно змінено офіційне найменування релігійної громади та затверджено її статут у новій редакції.

На зборах релігійної громади було присутніх 50 осіб (всього членів релігійної громади 52) яких за перехід від Православної Церкви України Уманської єпархії до Української Православної Церкви (ПЦУ) Харківсько-Полтавської єпархії проголосувало 41 особа, що становить більше як 2/3 від членів релігійної громади, та було засвідчено підписами громадян присутніх на зборах.

Крім того перехід від московського патріарху до Української православної Церкви (ПЦУ) підтримали своїми підписами що 436 віруючих громадян с.Бужанка.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями статей 7,8 14 ЗУ «Про свободу совісті та релігійні організації», протокол зборів та статут в новій редакції було направлено в Черкаську ОДА для його реєстрації.

Протокол, статут та інші додані документи розглядалися в ОДА більше 3-х місяців пройшовши перевірку в юридичному, економічному відділах, відділ культури та взаємозв`язків з громадськістю та інших відділах ОДА, та в результаті 25 вересня 2019 року Голова Черкаської ОДА видав розпорядження № 569 яким було зареєстровано статут та змінено назву релігійної громади.

Але 02 жовтня 2019 року Голова Черкаської ОДА видає нове розпорядження про визнання таким, що втратило чинність розпорядження № 569 від 25 вересня 2019 року, фактично скасовує своє попереднє розпорядження, а підставою для видачі розпорядження № 606 є заява настоятеля Парафії святих мучениць Віри, ОСОБА_2 , Любові та матері їх Софії Уманської єпархії православної церкви с. буханка, Лисянського району Яводчака Василя від 01 жовтня 2019 року.

З даним розпорядженням № 606 Релігійна Громада не погоджується, так як воно прийняте необґрунтовано, без врахування обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, непропорційності, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями на досягнення яких спрямоване дане розпорядження.

За таких обставин, вважають, що розпорядження прийняте упереджено, недобросовісно та нерозсудливо з порушенням Конституції та Законів України, тому звернулись до суду за захистом своїх прав та скасування даного розпорядження.

Ухвалою від 18 лютого 2021 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

03 березня 2021 року представником відповідача Черкаської обласної державної адміністрації подано клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

10 березня 2021 року Черкаською обласною державною адміністрацією подано відзив на позовну заяву.

10 березня 2021 року представником третьої особи подано до суду клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження; залучення Релігійної організації «Парафія Святих Мучениць Віри, Надії, Любові, Софії Української Православної Церкви» до участі в справі в якості відповідача та закриття провадження по справі у зв`язку з непідсудністю справи даному суду; а також подано пояснення третьої особи до позову.

17 березня 2021 року позивачем подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з несплатою позивачем за подачу позовної заяви судового збору у повному обсязі.

27 квітня 2021 року на виконання зазначеної ухвали суду позивачем подано квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою від 04 червня 2021 року відмовлено третій особі у задоволенні клопотанні про виключення їх з числа третіх осіб та залучення в якості відповідача.

Ухвалою від 04 червня 2021 року вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено по справі підготовче судове засідання.

Ухвалою від 10 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи про закриття провадження по справі.

Ухвалою від 10 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти даного позову, просив відмовити з мотивів викладених у відзиві на позов, та в подальшому до судового засідання не з`явився, направивши до суду заяву про розгляд справи в його відсутність.

Адвокат третьої особи, в судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні факти та відповідні їм право відносини які регулюються нормами цивільного та цивільно-процесуального законодавства, Конституцію України та Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації».

В судовому засіданні встановлено, що 31 липня 2003 року розпорядженням № 415 голови Черкаської ОДА зареєстровано статут релігійної організації «Парафії Святих мучениць Віри, Надії, Любові, Софії Української Православної Церкви», та в подальшому 30 листопада 2011 року розпорядженням голови Черкаської обласної державної адміністрації № 363 «Про заяви віруючих громадян» зареєстровано зміни до Статуту у зв`язку зі зміною назви на «Парафії святих мучениць Віри,Надії, Любові та матері їх Софії Уманської єпархії Української Православної Церкви», що діє на території с. Бужанка, Лисянського району, Черкаської області.

Керівником релігійної організації є священик - Яводчак В.О., що підтверджено витягом з відомостей з Єдиного державного реєстру.

Рішенням Помісного Собору Православної Церкви України від 15 грудня 2018 року було утворено Православну Церкву України, затверджено її Статут, обрано Предстоятеля Митрополита Київського і всієї України Епіфанія.

06 січня 2019 року Патріаршим та Синодальним Томосом Православній Церкві України було надано автокефальний статус.

Статтею 8 ЗУ «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що Релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади.

Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади.

Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону.

Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим.

В даному випадку Релігійною громадою (п.1.1 Статуту Парафії святих мучениць Віри, ОСОБА_2 , Любові та матері їх Софії Уманської єпархії УПЦ від 05.11.2011 року) прийнято рішення на підставі вище зазначеного Закону змінити підлеглість, назву громади та зміни до Статуту, та звернутись до відповідних органів про його реєстрацію.

Так, 15 лютого 2019 року проведено загальні збори релігійної громади «Парафії святих мучениць Віри, ОСОБА_2 , Любові та матері їх Софії Уманської єпархії Української Православної Церкви» та рішенням зборів вирішено змінити підлеглість релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання Православної Церкви України.

На зборах визначили, що релігійна громада канонічно та організаційно підпорядковується управлінню Харківсько-Полтавської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) та Київській Митрополії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), є підзвітною єпархіальним зборам та єпархіальному архієрею Харківсько-Полтавської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) та, відповідно, на зборах змінили офіційне найменування релігійної громади та затвердили її статут у новій редакції.

З протоколу загальних зборів від 15 лютого 2019 року вбачається, що за рішення про перехід релігійної громади до складу релігійного об`єднання Православної Церкви України, із усіх членів релігійної громади, а саме 52 особи, із яких були присутні на зборах 50 осіб, проголосувало «за» - 41 особа, «проти» - 9, «утрималось» - 0. За внесення змін та доповнень, прийняття нової редакції статуту релігійної громади та подання його на реєстрацію до органів виконавчої влади, проголосувало 41 чоловік - «за», «проти» - 9 та «утрималось» - 0. Протокол підписали: голова зборів - ОСОБА_3 , секретар зборів - ОСОБА_4 та справжність підписів протоколу засвідчено Секретарем виконавчого комітету Бужанської сільської ради.

В подальшому, 26 червня 2019 року до Черкаської ОДА була подана заява віруючих громадян за підписом уповноваженого за протоколом від 15 лютого 2019 року ОСОБА_3 та до заяви було додано протокол №1 зборів від 15 лютого 2019 року, додаток №1 до протоколу №1 від 15.02.2019 зі списком осіб, які брали участь у голосуванні, та додаток №2 до протоколу №1 від 15.02.2019 зі списком членів релігійної громади,та Статут релігійної громади викладений у новій редакції.

Черкаська ОДА розглядаючи заяву віруючих громадян від 26 червня 2019 року, звернулась до Міністерства культури України Департамент у справах національностей та релігії за роз`ясненням щодо наступного: 15.02.2019 відбулися загальні збори релігійної громади на яких ухвалено ряд рішень, одне із яких щодо зміни підлеглості, з числа 9 осіб, які проголосували проти переходу, також увійшов і керівник релігійної громади священик - ОСОБА_5 .

Пунктом 9.3 Статуту, передбачено, що зміни та доповнення до нього можуть вноситися за згодою єпархіального архієрея, при цьому оскільки єпархіальний архієрей Уманської єпархії Української православної церкви, єпископ Уманський і Звенигородський Пантелиімон є керівником іншої конфесії (московський патріархат), то він не затвердить протокол із рішенням про зміну підлеглості і не дасть згоди на внесення змін до чинного статуту, тому адміністрація просила надати роз`яснення, зокрема щодо необхідності затвердження рішення загальних зборів релігійної громади щодо зміни підлеглості у єпископа Уманського і ОСОБА_6 , а також щодо отримання офіційної згоди чи відмови стосовно внесення змін до чинного статуту.

На зазначений запит, Міністерство культури України 01 серпня 2019 року направило листа, з якого вбачається, що: рішення про зміну підлеглості релігійної громади та внесення змін або доповнень до статуту ухвалюється на загальних зборах цієї громади в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації». Це питання належить до виключної компетенції загальних борів громади.

Загальні збори мають право приймати рішення з усіх питань діяльності відповідної релігійної організації, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів управління (відповідно до вимог статті 98 ЦК України). Отже, ніхто (включно із священнослужителем чи органами управління громади) не може позбавити загальні збори права прийняти рішення щодо зміни підлеглості.

Загальні збори релігійної громади можуть бути скликані членами цієї громади які бажають змінити її канонічне підпорядкування (що найменше дві особи) відповідно до частин другої та третьої статті 8 Закону про свободу совісті.

Закон не передбачає й не надає особливих повноважень у справі скликання таких зборів священнослужителям. Відповідно, згода священнослужителя не є обов`язковою.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади.

Особи, які так чи інакше беруть участь у житті релігійної громади, вважають себе належними до неї, не підпадають під обмеження, встановлені статутами (положеннями) релігійних громад, можуть бути членами релігійної громади.

Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Це рішення засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які були присутні на зборах й підтримали вказані рішення.

Враховуючи вище зазначене роз`яснення та розглянувши заяву віруючих від 26 червня 2019 року, Черкаською ОДА прийнято розпорядження за №596 яким зареєстровано і передано на постійне зберігання Департаменту культури та взаємозв`язків з громадськістю Черкаської обласної державної адміністрації зміни до статуту Парафії святих мучениць Віри, ОСОБА_2 , Любові та їх матері ОСОБА_7 єпархії Української православної церкви зі зміною підлеглості з «Української православної церкви» на «Православну Церкву України», зі зміною назви на РЕЛІГІЙНА ОРГАНІЗАЦІЯ «РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА СВЯТИХ МУЧЕНИЦЬ ВІРИ , НАДІЇ , ЛЮБОВІ, СОФІЇ ХАРКІВСЬКО-ПОЛТАВСЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ УКРАЇНИ) СЕЛА БУЖАНКА ЛИСЯНСЬКОГО РАЙОНУ ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ» та викладення статуту в новій редакції.

Отже, суд критично оцінює посилання які викладені у відзиві на позов в частині обґрунтування правомірності прийняття розпорядження № 606 з посиланням на недотримання заявниками п. 5.3, 5.10, 9.3 Статуту релігійної громади, оскільки відповідачем а саме Черкаською ОДА це питання досліджено, що підтверджено Листом Міністерства культури України від 01 серпня 2019 року.

У зв`язку з незгодою з розпорядженням № 596 ОСОБА_5 , як керівник релігійної організації звернувся 01 жовтня 2019 року із заявою до голови Черкаської обласної державної адміністрації, в якій просив не брати до відома будь-які клопотання чи заяви та інші документи, що надійшли з 01 січня 2019 року за підписами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки вказані особи чи будь-які інші не уповноваженні на це Парафіяльними зборами.

Крім того, просив вжити заходів щодо приведення у відповідність до вимог чинного законодавства України розпорядження обласної державної адміністрації про затвердження нової редакції Статуту релігійної організації.

До заяви додав Протокол №1 Загальних Парафіяльних зборів релігійної організації від 28 лютого 2019 року, за яким прийнято рішення про залишення релігійної організації у канонічному підпорядкуванні керуючому Уманською єпархією Української Православної Церкви на чолі із Блаженнішим Митрополитом Київським і всієї України Онуфрієм. Із присутніх 13-ти осіб проголосувало «за» - 13, «проти» - 0, «утрималось» - 0. Протокол підписали: голова зборів ОСОБА_5 , секретар зборів ОСОБА_8 . Відповідно до додатку до протоколу №1 від 28.02.2019 склад членів учасників загальних парафіяльних зборів становить 15 осіб.

Таким чином, враховуючи заяву ОСОБА_5 , голова Черкаської ОДА 02 жовтня 2019 року приймає розпорядження № 606 та визнає таким, що втратило чинність, розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації від 25 вересня 2019 року № 596 «Про заяву віруючих громадян».

За таких обставин, позивач вважає, що розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації № 606 від 02.10.2019 протиправними, тому звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості оскаржуваному рішенню суб`єкта владних повноважень, суд виходив з наступного законодавчого регулювання спірних правовідносин визначених Конституцією України та ст.ст. 2 та 4 ЦПК України.

Згідно статті 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви.

Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Статтями 2 та 4 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

31 січня 2019 року набув чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи» від 17.01.2019 №2673-VІІІ, згідно якого визнано право релігійної громади на вільну зміну підлеглості в канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні і за її межами релігійним центрам (управлінням) та встановлена нова процедура державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи.

Відповідно до п.п. 2 та 3 Прикінцевих положень названого Закону встановлено, що у разі прийняття рішення щодо зміни своєї підлеглості релігійна організація повідомляє про таке рішення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, або обласні, Київську, Севастопольську міські державні адміністрації, а в Автономній Республіці Крим - Раду міністрів Автономної Республіки Крим, які забезпечують оприлюднення цього рішення на своєму офіційному веб-сайті.

Статути (положення) релігійних організацій мають бути приведені у відповідність із цим Законом упродовж одного року з дня набрання ним чинності. До приведення статутів (положень) у відповідність із цим Законом релігійні організації керуються положеннями діючих статутів (положень) у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Згідно ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (в редакції чинній на дату звернення віруючих громадян), релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до Статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону.

Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Згідно з частинами 3 та 4 ст. 14 цього ж Закону, для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації статуту подаються: заява за підписом керівника або уповноваженого представника релігійної громади; статут (положення) релігійної громади у новій редакції.

До статуту (положення) релігійної громади у новій редакції додатково подаються: належним чином засвідчена копія протоколу (або витяг з протоколу) загальних зборів релігійної громади про внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної громади, ухвалених відповідно до порядку, визначеного у чинному на момент внесення змін в статуті (положенні) релігійної громади, із зазначенням списку учасників цих загальних зборів; оригінал чи належним чином засвідчена копія чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади, до якого мають бути внесені зміни і доповнення, з відміткою про державну реєстрацію (з усіма змінами, що до нього вносились), та оригінал свідоцтва, виданого органом реєстрації (якщо таке видавалося).

Орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

Згідно ст. 15 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству.

Відповідно до роз`яснення Міністерства культури України щодо зміни релігійними громадами підлеглості в канонічних та організаційних питаннях у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи» від 21.03.2019 вбачається наступне: Рішення про зміну підлеглості релігійної громади та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється на загальних зборах цієї громади в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 8 Закону. Це питання належить до виключної компетенції загальних зборів громади.

Загальні збори мають право приймати рішення з усіх питань діяльності відповідної релігійної організації, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів управління (відповідно до вимог статті 98 ЦК України). Отже, ніхто (включно із священнослужителем чи органами управління громади) не може позбавити загальні збори права прийняти рішення щодо зміни підлеглості.

Загальні збори релігійної громади можуть бути скликані членами цієї громади, які бажають змінити її канонічне підпорядкування (щонайменше дві особи) - відповідно до частин другої та третьої статті 8 Закону.

Закон не передбачає й не надає особливих повноважень у справі скликання таких зборів священнослужителям. Відповідно, згода священнослужителя не є обов`язковою.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади (частина друга статті 8 Закону).

Особи, які так чи інакше беруть участь у житті релігійної громади, вважають себе належними до неї, не підпадають під обмеження, встановлені статутами (положеннями) релігійних громад, можуть бути членами релігійної громади.

Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Це рішення засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які були присутні на зборах й підтримали вказані рішення.

Прийняте рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 Закону.

Зокрема, для реєстрації змін до статуту релігійної громади необхідно подати пакет реєстраційних документів до відповідної обласної, Київської міської державних адміністрацій в порядку вимог статті 14 Закону.

Орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

Після завершення цієї процедури цей же орган вносить дані про релігійну громаду до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань».

Отже, на думку суду загальні збори релігійної громади, що відбулися 15 січня 2019 року проведені у відповідності до вимог ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» з врахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи».

Щодо кількості членів релігійної громади, які брали участь у загальних зборах 15 січня 2019 року під головуванням ОСОБА_3 так і на загальних парафіяльних зборах 28 лютого 2019 року під головуванням священика ОСОБА_5 , то суд звертає увагу, що як зазначено вище, членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення.

Особи, які так чи інакше беруть участь у житті релігійної громади, вважають себе належними до неї та не підпадають під обмеження, встановлені статутами (положеннями) релігійних громад, можуть бути членами релігійної громади.

Так, у відповідності до змісту чинного Статуту релігійної громади та наявних матеріалів справи, суду не надано належних та допустимих доказів щодо реєстру кількості членів релігійної громади, при цьому суд враховує, що у відповідності до вимог ст. 8 Закону рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади.

З матеріалів справи вбачається, що за рішення про перехід релігійної громади до складу релігійного об`єднання Православної Церкви України, проголосувало 41 особа з 50 присутніх на загальних зборах, тоді як залишити релігійну організацію у канонічному підпорядкуванні керуючому Уманською єпархією Української Православної Церкви проголосувало на загальних парафіяльних зборах 28 лютого 2019 року - 13 осіб, при цьому до цієї кількості осіб ввійшли 9 членів громади, які брали участь на загальних зборах 15 січня 2019 року та були проти переходу релігійної громади до складу релігійного об`єднання Православної Церкви України, що зафіксовано в протоколі від 15 січня 2019 року та в додатку до протоколу.

Судом встановлено, що рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту викладених в протоколі від 15 січня 2019 року ухвалено не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, що визначено вимогами ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Тому, враховуючи вище наведені положення чинного законодавства України, та протокол загальних зборів релігійної громади від 15 січня 2019 року, який належать до рішення, яке прийняте всередині цієї громади її членами та відповідає Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

В даному випадку та встановлених обставин справи, суд вважає, що подавши усі необхідні документи для реєстрації нової редакції Статуту, у відповідача були відсутні підстави для відмови зареєструвати нову редакцію Статуту, і відмова у такому випадку могла бути розцінена саме як протиправне втручання держави у справи релігійної організації.

Посилання в судовому засіданні представника третьої особи на те, що був порушений порядок проведення парафіяльних зборів та прийнятих рішень, оскільки відсутня з даною назвою релігійна громада, та у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, про те, що рішення загальних зборі від 15 січня 2019 року визнане судом недійним, так само і не знайшли свого підтвердження про відсутність порушеного права позивача у відповідності до вимог ст. 2 та 4 ЦПК України, оскільки за наявними матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 входить до складу релігійної громади «Парафії святих мучениць Віри, Надії, Любові та матері їх Софії » с. Бужанка Лисянський район Черкаська область, є особою православного віросповідання та зберігає живий зв`язок з парафією, а надані документи що, останній не належить до неї суд оцінює критично.

Відповідно до вимог ст.ст.77-78, 89 ЦПК України, суд критично оцінює та відхиляє, як доказ, посилання захисника третьої особи на книгу реєстру членів релігійної громади та довідку про те, що ОСОБА_3 , не являється парафіянином Громади та не бере участі у Богослужіннях, оскільки ні статутом, ні внутрішнім розпорядчим документом громади, ведення такого реєстру не передбачено.

За відсутність зауважень з боку відповідача щодо поданої 26 червня 2019 року з додатками заяви віруючих громадян, суд дійшов висновку, що у відповідача не було законних підстав відмовити у реєстрації нової редакції статуту релігійної громади, при цьому суду не доведено, що статут або діяльність релігійної громади суперечать чинному законодавству.

Отже, аналізуючи дії відповідача, в контексті ст. 19 Конституції України, суд зазначає, що при наявності всіх необхідних документів, розпорядження № 596 від 25 вересня 2019 року прийняте з дотриманням чинного законодавства, яке регулює порядок прийняття та реєстрацію нової редакції статуту релігійної громади, а тому з урахуванням наведеного, відповідач приймаючи спірне розпорядження № 596 діяв в межах наданих йому Конституцією та законами України повноважень.

Щодо розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації від 02 жовтня 2019 року № 606 яким визнано таким, що втратило чинність розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації від 25.09.2019 № 596 «Про заяву віруючих громадян» суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 30 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, забезпечує проведення державної політики щодо релігій і церкви шляхом здійснення реєстрації статутів (положень) релігійних організацій, зазначених у частині другій статті 14 цього Закону, а також змін і доповнень до них.

Повноваження голів місцевих державних адміністрацій визначені ст. 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», зокрема голови місцевих державних адміністрацій очолюють відповідні місцеві державні адміністрації, здійснюють керівництво їх діяльністю, несуть відповідальність за виконання покладених на місцеві державні адміністрації завдань і за здійснення ними своїх повноважень; представляють відповідні місцеві державні адміністрації у відносинах з іншими державними органами та органами місцевого самоврядування, політичними партіями, громадськими і релігійними організаціями, підприємствами, установами та організаціями, громадянами та іншими особами як в Україні, так і за її межами.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 цього ж Закону голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

З аналізу вище зазначеного вбачається, що до виключних повноважень голови обласної державної адміністрації відноситься видання розпоряджень в межах повноважень з організації діяльності органу.

Частинами 1, 2 ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду.

Розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Зазначена норма кореспондується з положеннями ч. 8 ст. 118 Конституції України, згідно з якою рішення голів місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, іншим актам законодавства України, можуть бути відповідно до закону скасовані Президентом України або головою місцевої державної адміністрації вищого рівня.

Відповідно до п. 4 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Згідно з п. 19 ч. 1 ст.4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже, такі акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

Тим самим місцеві органи виконавчої влади, вирішуючи питання віднесених до їх повноважень, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органом виконавчої влади і особою яка звернулась для реалізації певного суб`єктивного права, з метою впевненості у тому, що її існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Таким чином, у тих випадках коли предметом перегляду є індивідуальний акт, має бути прийняте рішення про визнання такого акта, недійсними чи його скасування, а в разі перегляду нормативно-правового акта визнання його не чинним, оскільки право набуте прийняттям індивідуального акту не може бути не чинним воно або є, або ні.

Отже, місцеві органи виконавчої влади в даному випадку Черкаська обласна державна адміністрація не може визнати не чинним своє попереднє рішення, що стосується конкретно визначеної особи, якщо відповідно до припису такого рішення правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав припиняються, що в свою чергу є тотожним поняттю скасування, а отже наведене не відповідає вимогам ст. 43 Закону України «Про місцеві адміністрації».

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що голова обласної державної адміністрації розпорядженням від 02 жовтня 2019 року № 606 визнавши такими, що втратили чинність попереднього розпорядження від 25 вересня 2019 року № 596, діяв не на підставі, та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання учасників справи на ті обставини, що позивач не має звернення до суду з даним позовом, то суд звертає увагу на наступне.

Статтями 2 та 4 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 ст.5 ЦПК України).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого може звернутись до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який : а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правої охорони; в) має на меті задоволення усвідомлення індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції та законам України, сусальним інтересам, загальновизнаним принципам права: д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або не матеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вваж є, неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вище вказаного Рішення зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статі 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому зумовлюється загальним змістом такого права і є складовою. «Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднується.

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15 та 15 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або об`єктивний елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражалися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності / відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частину вище зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась до суду з позовом, суб`єктивного матеріального права охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чиє особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення / підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та /або оспорювання його прав та інтересів.

В даній справі, що розглядається, оспорюється розпорядження органу місцевої адміністрації, яке впливає на позивача як на члена релігійної громади, рішенням якої вирішено змінити канонічну належність.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, а розпорядження голови № 606 до визнання його протиправним та скасуванню.

Керуючись ст.ст.2-4, 12,13,76-81,259,263-265,268 ЦПК України, ст.98 ЦК України, ст..ст.35, 118 Конституції України, ст..ст.3,8,12,14-15,18 Закону України ««Про свободу совісті та релігійні організації», суд

В И Р І Ш И В:

Визнати Розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації № 606 від 02 жовтня 2019 року «Про визнання таким, що втратило чинність Розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації від 25 вересня 2019 року № 596» протиправним та скасувати його.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Повний текст судового рішення складено 22 серпня 2022 року.