Справа № 204/7922/20
Провадження № 2/204/62/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Старостенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму основного боргу за договором позики у розмірі 580 000,00 грн., проценти у розмірі 29 040,00 грн., штраф за прострочене зобов`язання у розмірі 459 993,60 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 05 травня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики № 1-1, термін виконання якого становив 120 діб, виконання зобов`язання за договором встановлено не пізніше 5 вересня 2018 року. Згідно пункту 1 умов договору, відповідачу було передано суму у розмірі 20 000,00 доларів США та 14 000,00 грн. На момент складання договору курс долара до гривні згідно курсу Національного Банку України складав 26,3. На підтвердження отримання грошових коштів 05 травня 2018 року відповідач особисто підписала розписку. Відповідач у встановлений договором строк не виконала взяті на себе зобов`язання, не повернула позивачу грошові кошти. Жодних заходів для погашення боргу відповідачем до теперішнього часу не здійснено. У пункті 3 Договору передбачено, що у випадку прострочення виконання зобов`язань, позичальник виплачує позикодавцю процент 5 % від суми позики. Згідно з пунктом 4 Договору визначено, що у випадку прострочення внеску останньої суми позичальник виплачує позичальнику штраф у розмірі 0,1 % від суми, що залишилась, за кожний день прострочення. Станом на час подання позовної заяви 20 000,00 доларів США за курсом 28,34 грн. згідно розпорядження НБУ еквівалентно 566 800,00 грн., а тому сума основного боргу становить 580 800,00 грн. Розмір процентів за прострочене зобов`язання за розрахунками позивача становить 29 040,00 грн., а штраф за прострочене зобов`язання - 459 993,60 грн. Оскільки позику було надано відповідачу у строк до 05 вересня 2018 року, тому прострочення слід рахувати з 06 вересня 2018 року і станом на 05 жовтня 2020 року становить 792 днів. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом.

21 січня 2021 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач вважає позовні вимоги позивача про стягнення неустойки безпідставними з огляду на наступне. За своїм правовим визначенням неустойка, визначена в пункті 4 договору позики № 1-1 від 05 травня 2018 року є не штрафом, а пенею. Тобто, за одне і те саме порушення зобов`язання передбачена подвійна відповідальність одного виду. Позивач звернувся до суду тільки 25 листопада 2020 року,а отже в частині позовних вимог про стягнення заборгованості у вигляді штрафу та пені, нарахованих з простроченням платежів за договором позики слід відмовити за спливом позовної давності. У зв`язку з цим відповідач просить застосувати у справі строк позовної давності. Крім того, на 21 січня 2021 року курс долару до гривні, згідно курсу Національного банку України, складає 28,20 грн. за один долар США. Станом на час подання цього відзиву 20 000,00 доларів США за курсом 28,20 грн. за 1 долар США еквівалентно 564 000,00 грн.

Представник позивача - Собко С.Ю. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, від представника відповідача Трайдук А.С. до суду надійшла заява про відкладення розгляду справу на іншу дату у зв`язку з оголошенням воєнного стану в Україні 24 лютого 2022 року. Раніше під час розгляду справи відповідач пояснила, що договір позики № 1-1 від 05 травня 2018 року та розписку про отримання позики від 05 травня 2018 року вона не підписувала, вказані документи є підробленими, а тому і просила призначити по справі експертизу.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи по суті за відсутності відповідача та її представника суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Підстави для відкладення розгляду справи визначенні ч. 2 ст. 223 ЦПК України. Також зазначеною частиною передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку.

Тобто, відкладення розгляду справи не може бути безстроковим та тривати понад строки, встановлені законом для розгляду цивільної справи. Так само, розгляд справи не повинен тривати понад розумні строки.

Після надходження 23 грудня 2021 року до суду висновку експертів № 17631764/1765-21 за результатами проведення комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи, складеного 11 листопада 2021 року судовими експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, судові засідання по вказаній справі призначались судом шість разів, а саме на 02 лютого 2022 року, 22 лютого 2022 року, 22 березня 2022 року, 06 квітня 2022 року, 19 квітня 2022 року та 04 травня 2022 року. Однак, представник відповідача з`явився в судове засідання лише 22 лютого 2022 року, а на інші судові засідання кожний раз подавав заяви про відкладення розгляду справи. Такі дії сторони відповідача суд вважає зловживанням процесуальними правами.

Суд вважає, що сторонам було надано достатній строк для реалізації своїх процесуальних прав щодо подання доказів та своїх пояснень, відповідачем подано до суду відзив, під час розгляду справи відповідач та її представник надали суду свої пояснення з приводу заявленого позову, а також у справі було проведено судову почеркознавчу експертизу, тому систематична неявка відповідача та її представника (яка носить усі ознаки зловживання наданими правами) не може бути перешкодою для розгляду справи.

Обидві сторони у повній мірі реалізували надані їм права та надали суду усі докази в обґрунтування переконливості своєї позиції, які були долучені судом до справи.

Таким чином, суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, які систематично не з`являються в судові засідання, незалежно від причин їх неявки.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 05 травня 2018 року ОСОБА_1 надав у позику ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США та 14 000,00 грн. на термін 120 діб, що підтверджується Договором позики № 1-1 від 05 травня 2018 року (а.с. 5).

У пункті 2 вищезазначеного Договору позики зазначено, що повернення зазначеної в цьому договорі суми може мати місце за бажанням позичальника протягом 120 діб рівновеликими частками, однак останній внесок повинен бути зроблений не пізніше 05 серпня 2018 року

Згідно з пунктом 3 даного Договору позики, у випадку прострочення виконання зобов`язань позичальник виплачує позикодавцю процент 5% від суми позики.

У випадку прострочення внеску останньої суми позичальник виплачує позикодавцю штраф у розмірі 0,1% від суми, що залишилась, за кожний день прострочення (пункт 4 Договору позики).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

На підтвердження отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_1 в позику грошових коштів у розмірі 20 000,00 доларів США та 14 000,00 грн. надано відповідну розписку про отримання позики від імені ОСОБА_4 від 05 травня 2018 року (а.с. 6).

Під час розгляду справи відповідач заперечувала факт підписання нею договору позики № 1-1 від 05 травня 2018 року та розписки про отримання позики від 05 травня 2018 року.

У зв`язку з цим, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року (а.с. 50-51) за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення якої було поставлено наступні питання:

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 на оригіналі договору позики № 1-1 від 05 травня 2018 року, укладеного від імені ОСОБА_1 як позикодавця та ОСОБА_2 як позичальника, ОСОБА_6 , чи його виконано іншою особою?

- чи виконано підпис, прізвище та ініціали від імені ОСОБА_6 на оригіналі розписки про отримання позики від 05 травня 2018 року, ОСОБА_6 , чи їх виконано іншою особою?

- чи виконано на оригіналі договору позики № 1-1 від 05 травня 2018 року, укладеного від імені ОСОБА_1 як позикодавця та ОСОБА_2 як позичальника, підпис від імені ОСОБА_2 іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 ?

- чи виконано на оригіналі розписки про отримання позики від 05 травня 2018 року підпис, прізвище та ініціали від імені ОСОБА_6 іншою особою з наслідуванням почерку та підпису ОСОБА_2 ?

- коли було вчинено підпис від імені ОСОБА_2 на оригіналі договору позики № 1-1 від 05 травня 2018 року, укладеного від імені ОСОБА_1 як позикодавця та ОСОБА_2 як позичальника?

- коли було виконано підпис, прізвище та ініціали від імені ОСОБА_6 на оригіналі розписки про отримання позики від 05 травня 2018 року?

Згідно висновку експертів № 17631764/1765-21 за результатами проведення комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи, складеного 11 листопада 2021 року судовими експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с. 72-82) встановлено:

По питанню № 1, 3: підпис від імені ОСОБА_6 розташований в графі «Позичальник ОСОБА_7 » договору позики № 1-1 від 05.05.2018 - виконаний ОСОБА_6 ;

По питанню № 2, 4: рукописний запис « ОСОБА_7 » розташований під текстом у графі «Підпис» розписки про отримання позики від 05.05.2018 - виконаний ОСОБА_6 ;

По питанню № 5: у зв`язку з тим, що клопотання судових експертів вих. № 1043/1763/64/65-21/04/21 від 16.04.2021 щодо надання дозволу суду (судді) на вирізання штрихів підписів у всіх наданих (досліджуваних та порівняльних) документах, не виконане, керуючись ст. 72 ЦПК України та п. 4.10 «Інструкції про призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень» повідомлено про неможливість надання висновку у цивільній справі № 204/7922/20;

По питанню № 6: у зв`язку з тим, що клопотання судових експертів вих. № 1043/1763/64/65-21/04/21 від 16.04.2021 щодо надання дозволу суду (судді) на вирізання штрихів підписів у всіх наданих (досліджуваних та порівняльних) документах, не виконане, керуючись ст. 72 ЦПК України та п. 4.10 «Інструкції про призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень» повідомлено про неможливість надання висновку у цивільній справі № 204/7922/20.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, твердження сторони відповідача про те, що відповідач не підписувала договір позики № 1-1 від 05 травня 2018 року та розписку про отримання позики від 05 травня 2018 року спростовуються висновком експертів № 17631764/1765-21 за результатами проведення комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи, складеним 11 листопада 2021 року судовими експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, в якому зазначено, що підпис від імені ОСОБА_7 , розташований в графі «Позичальник ОСОБА_7 » договору позики № 1-1 від 05 травня 2018 року, а також рукописний запис « ОСОБА_7 », розташований під текстом у графі «Підпис» розписки про отримання позики від 05 травня 2018 року виконані саме відповідачем ОСОБА_6 .

За таких обставин судом встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується розпискою ОСОБА_7 про отримання позики від 05 травня 2018 року (а.с. 6).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_7 порушила взяті на себе зобов`язання, та не повернула суму позики в обумовлений у договорі строк.

Таким чином, судом встановлено, що на теперішній час сума неповернутих грошових коштів за договором позики № 1-1 від 05 травня 2018 року становить 20 000,00 доларів США та 14 000,00 грн.

Позивач зазначив, що відповідач гроші не повертає. У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач вирішив скористатись правом вимоги та 25 листопада 2020 року звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

З огляду на те, що відповідач не виконала взятих на себе зобов`язань та не повернула суми отриманих нею грошових коштів, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими.

При цьому, згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Згідно роз`яснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Сума заборгованості відповідача за договором позики № 1-1 від 05 травня 2018 року становить 20 000,00 доларів США та 14 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики № 1-1 від 05 травня 2018 року у грошовій одиниці України гривні ((у розмірі 580 800,00 грн. (566 800,00 грн. в еквіваленті 20 000,00 доларів США за курсом НБУ 28,34 грн. станом на день подання позовної заяви + 14 000,00 грн. = 580 800,00 грн.)).

З урахуванням всього вищевикладеного, оскільки позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача суму основного боргу за договором позики у розмірі 580 800,00 грн., враховуючи, що на підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи виключно в межах заявлених позивачем позовних вимог, то суд приходить до переконливого висновку, що зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути суму основного боргу за договором позики № 1-1 від 05 травня 2018 року у розмірі, заявленому позивачем до стягнення - 580 800,00 грн., а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.

Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у позику, яке підлягає судовому захисту.

Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача обумовлені договором позики № 1-1 від 05 травня 2018 року проценти.

Так, відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як вже було зазначено вище, у пункті 3 договору позики № 1-1 від 05 травня 2018 року сторони обумовили, що у випадку прострочення виконання зобов`язань позичальник виплачує позикодавцю процент - 5% від суми позики.

Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику позивачу не повернуті, є всі підстави для стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами, а саме 5% від суми позики, що дорівнює 29 040,00 грн. (580 800,00 грн. х 5% = 29 040,00 грн.), а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині також підлягають задоволенню.

Також, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача штраф за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 459 993,60 грн.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

У пункті 4 договору позики № 1-1 від 05 травня 2018 року сторони обумовили, що у випадку прострочення внеску останньої суми позичальник виплачує позикодавцю штраф у розмірі 0,1% від суми, що залишилась, за кожний день прострочення.

Разом з цим суд вважає за необхідне звернути увагу, на те, що за своєю правовою природою обумовлений у пункті 4 договору позики № 1-1 від 05 травня 2018 року розмір неустойки у розмірі 0,1% від суми боргу, що залишилась, за кожний день прострочення, є не штрафом, а пенею (згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання).

Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику відповідачем позивачу не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми за несвоєчасне повернення позики.

Як вже зазначалось вище, заборгованість відповідача за договором позики № 1-1 від 05 травня 2018 року становить 580 800,00 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне повернення позики за період з 06 вересня 2018 року по 05 жовтня 2020 року.

Разом з цим, відповідач у відзиві на позовну заяву просила суд застосувати у справі позовну давність в частині стягнення штрафу та пені, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

У договорі позики № 1-1 від 05 травня 2018 року сторонами не було обумовлено збільшеного строку позовної давності, а тому до вимог про стягнення пені у вказаній справі застосовується строк позовної давності в один рік.

Оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 25 листопада 2020 року, то позивач має право на стягнення з відповідача ОСОБА_7 пені за несвоєчасне повернення позики за договором позики № 1-1 від 05 травня 2018 року в межах встановленого законом строку позовної давності одного року, тобто за період з 26 листопада 2019 року по 25 листопада 2020 року включно, у зв`язку з чим підлягає застосуванню строк позовної давності відносно частини позовних вимог про стягнення з відповідача пені за період до 26 листопада 2019 року, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.

Отже, заява відповідача про застосування позовної давності виключає можливість судового захисту порушеного права позивача на стягнення пені поза межами річного строку позовної давності (у період до 26 листопада 2019 року), при цьому з огляду на те, що відповідач порушила строк виконання грошового зобов`язання за договором позики та не повернула позику, не виконавши взятих за договором зобов`язань, наявні підстави для стягнення з неї заборгованості в межах строку позовної давності, а саме за період з 26 листопада 2019 року по 25 листопада 2020 року включно.

Таким чином, пеня за несвоєчасне повернення позики за період з 26 листопада 2019 року по 25 листопада 2020 року включно складає 212 572,80 грн. (580 800,00 грн. х 0,1% х 366 днів прострочення = 212 572,80 грн.), яку відповідач має сплатити на користь позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають частковому задоволенню.

З урахуванням всього вищевикладеного суд приходить до висновку, що зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за договором позики № 1-1 від 05 травня 2018 року у загальному розмірі 822 412,80 грн., яка складається з: основної суми боргу 580 800,00 грн., процентів 29 040,00 грн., пені за несвоєчасне повернення позики 212 572,80 грн.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково на загальну суму 822 412,80 грн. (76,87%), з відповідача на користь позивача, слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 8 224,13 грн.

На підставі ст.ст. 207, 253, 256, 261, 267, 525, 526, 536, 549, 610, 612, 1046-1049 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 89, 128, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики № 1-1 від 05 травня 2018 року у загальному розмірі 822 412,80 грн. (вісімсот двадцять дві тисячі чотириста дванадцять гривень, 80 копійок), яка складається з: основної суми боргу 580 800,00 грн. (п`ятсот вісімдесят тисяч вісімсот гривень, 00 копійок), процентів 29 040,00 грн. (двадцять дев`ять тисяч сорок гривень, 00 копійок), пені за несвоєчасне повернення позики 212 572,80 грн. (двісті дванадцять тисяч п`ятсот сімдесят дві гривні, 80 копійок).

Стягнути зі ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 8 224,13 грн. (вісім тисяч двісті двадцять чотири гривні, 13 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.Л. Черкез