Справа № 214/1636/22
2/214/3313/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 жовтня 2022 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, у порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 248 100 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням його здоров`я, вмотивувавши свої вимоги тим, що він з 11 вересня 2001 року по 31 грудня 2008 року працював на різних посадах у Публічному акціонерному товаристві «Кривбасзалізрудком». 31 грудня 2008 року позивач був звільнений із вказаного підприємства на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. За час роботи позивача стався нещасний випадок та за вказаним фактом було складено акт №2 форми Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 02 грудня 2002 року, а також акт форми Н-5 розслідування нещасного випадку, що стався 28 листопада 2002 року о 17 год.40 хв. від 02 грудня 2002 року. Актами розслідування нещасного випадку було встановлено, що під час руху складу вагонами вперед ОСОБА_3 не втримався руками на сходах та впав на рейки. При падінні ліва нога потрапила між рамною рейкою та перекладною кривою стрілочного перевіду №5 і була травмована наружна частина бандажа лівого колеса першої колісної пари вагона. Висновком комісії за результатами розслідування нещасного випадку встановлено, що нещасний випадок стався на території підприємства в робочий час, під час виконання службових обов`язків, тому вважається пов`язаним з виробництвом. Відповідно до довідки Жовтневої міжрайонної медико-соціальної експертної комісії від 31 березня 2004 року серії МСЕ-ДНА-01 №373984 позивачу встановлено 60% втрати працездатності, визначено 3-ю групу інвалідності з 01 квітня 2004 року і безстроково, зазначено про потребу протезування лівої гомілки, забезпечення ортопедичними виробами, санаторно-курортного лікування.

Так, у зв`язку з травмою позивача було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості вести повноцінний спосіб життя, він постійно відчуває фізичні страждання, біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що виражається у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Виходячи з тривалості роботи та відсотку втрати професійної працездатності, просить стягнути 248 100 грн. моральної шкоди.

Ухвалою суду від 14.03.2022 року позовну заяву прийнято до провадження, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

13 травня 2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого останній зазначив, що проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №1105-XIV, частиною 8 статті 36 якого встановлено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Вказує, що позивачем не доведено підстав цивільно-правової відповідальності, а саме факту протиправних дій або бездіяльності, причинного зв`язку між шкодою, протиправними діями та виною відділення Фонду. Звертає увагу суду на те, що відділенням Фонду в період з 2003 року по 2022 рік позивачу було відшкодовано: одноразову допомогу у розмірі 8360 грн.; щомісячні страхові виплати, які компенсують частину втраченого заробітку у розмірі 370968 грн. 82 коп.; витрати на протезо-ортопедичні вироби та протезування у розмірі 146957 грн. 15 коп.; витрати на придбання автомобілів та їх обслуговування у розмірі 72201 грн. 11 коп.; витрати на санаторно-курортне лікування у розмірі 10998 грн. 68 коп. Зазначає, що з 2003 року негативної динаміки погіршення стану здоров`я позивача немає, тому його посилання на суттєве погіршення здоров`я є необґрунтованими, а наявність протипоказань у роботі ніяк не можуть позбавити позивача можливості реалізації своїх звичок та бажань, при цьому матеріали справи не містять доказів того, що в житті позивача відбулись які-небудь зміни, доказів глибини, характеру та тривалості його душевних страждань, переживань та істотних недоотриманих благ.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та зазначила, що вирішальним у визначенні відповідача в даній категорії справ є період, протягом якого працівнику було встановлено стійку втрату працездатності, позаяк потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху якщо стійку втрату працездатності у зв`язку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше встановлено у період з 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просила звернути увагу суду, що причиною травмування позивача є невиконання ним вимог інструкції по охороні праці.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Як убачається з трудової книжки позивача, акту №2 форми Н-1 про нещасний випадок від 02 грудня 2002 року, а також акту форми Н-5 розслідування нещасного випадку, що стався 28 листопада 2002 року о 17 год.40 хв. від 02 грудня 2002 року, позивач з 11 вересня 2001 року по 31 грудня 2008 року працював на різних посадах у Публічному акціонерному товаристві «Кривбасзалізрудком». 31 грудня 2008 року позивач був звільнений із вказаного підприємства на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України. Під час роботи на підприємстві із позивачем стався нещасний випадок. 28 листопада 2002 року протягом зміни локомотивно-складальна бригада тепловоза ЧМЗ-3 №4462 під керуванням машиніста ОСОБА_4 , укладача поїздів ОСОБА_3 виконувала маневрову роботу та завантаження думпкарної вертушки 17 одиниць призначенням ПГЗК. О 17 годині 40 хвилин за вказівкою чергового станції "Фрунзе" ОСОБА_5 необхідно було переставити із залізничної колії №4 групу вагонів у кількості 6 одиниць на колію №7. Складач поїздів ОСОБА_3 дав сигнал радіозв`язку на рух локомотивом вперед і склад виїхав за стрілочний перевід №5, де за його командою було зупинено. Чергова стрілочного посту №1 ОСОБА_6 перевела стрілочний перевід№5 на шлях №7 і дала сигнал складачу поїздів «назад» на рух маневрового складу вагонами вперед. Складач поїздів ОСОБА_3 , що знаходився поруч зі стрілочником і отримавши команду на рух, перейшов на протилежний бік від стрілочника. Зайшов з боку автозчеплення (з торця вагона) з хрестовини стрілочного перевіду №3 став ногами на скобу першого по ходу руху вагоповірного вагона, взявся руками за драбину, що веде на дах, і дав команду з радіозв`язку на рух. Під час руху складу вагонами вперед ОСОБА_3 не втримався руками на сходах та впав на рейки. При падінні ліва нога потрапила між рамною рейкою та перекладною кривою стрілочного перевіду №5 і була травмована наружна частина бандажа лівого колеса першої колісної пари вагона (а.с.9-11,12-14,15-16).

Висновком комісії за результатами розслідування нещасного випадку встановлено, що нещасний випадок стався на території підприємства в робочий час, під час виконання службових обов`язків, тому вважається пов`язаним з виробництвом (а.с.12-14).

Відповідно до виписки з акту огляду про результати визначення ступеню втрати працездатності у відсотках, необхідності в додаткових видах допомоги до довідки серії МСЕ-ДНА-01 №347125 від 05 березня 2003 року, позивачу первинно встановлено 70% втрати працездатності, визначено 2-у групу інвалідності з 05 березня 2003 року до 01 квітня 2004 року, зазначено про потребу протезування лівої гомілки та медикаментозне лікування (а.с.43).

Відповідно до довідки Жовтневої міжрайонної медико-соціальної експертної комісії від 31 березня 2004 року серії МСЕ-ДНА-01 №373984, позивачу встановлено 60% втрати працездатності, визначено 3-ю групу інвалідності з 01 квітня 2004 року безстроково, зазначено про потребу протезування лівої гомілки, забезпечення ортопедичними виробами, санаторно-курортного лікування (а.с.17).

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Так, ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст. 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Ч. 4 ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній з моменту прийняття цього закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п. 1 ч. 1 ст. 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч. 3 ст. 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч. 3 ст. 34).

З огляду на положення ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 05 березня 2003 року.

Ч. 1, 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення висновком МСЕК позивачу стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст. 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст.13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст.14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абз. 4 ст. 1, підпункту «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

П. 27 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, пп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

П. 2 ч. 44 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» п. 3 розділу 11 «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату непрацездатності» доповнено абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року».

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі №1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст. 5 Цивільного кодексу України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008, Закон України від 23 лютого 2007 року №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема й цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону №1105-XIV у редакції, чинній до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц (провадження №14-597цс18) та від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження №14-288цс19).

Частиною 3 ст. 23 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На підставі згаданих вище нормативно-правових актів, суд прийшов до висновку, що відповідачем у цій справі має бути Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та що саме у зв`язку із порушенням роботодавцем законних прав позивача на належні, безпечні і здорові умови праці настали негативні для нього наслідки у вигляді погіршення здоров`я, які, в свою чергу, потягнули за собою стійку втрату професійної працездатності на 60% і третю групу інвалідності та безперечно привели до моральних страждань позивача, тому суд уважає, що вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди є обґрунтованими.

Вирішуючи питання про розмір матеріальної шкоди, суд ураховує такі критерії визначення її розміру, як глибину душевних страждань позивача, пов`язаних з таким станом його здоров`я, який не дає відчути себе повноцінним членом суспільства, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність реабілітації, що порушило звичний склад життя позивача та потребує додаткових зусиль для його організації, період роботи позивача на підприємстві, а тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливостісуд уважає, що у зв`язку з цим розмір моральної шкоди повинен бути визначеним у розмірі 180 000 грн.

Отже, зважаючи на все вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі положень ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню у рахунок сплати судового збору 1800 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 23, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_3 180 000 (сто вісімдесят тисяч) грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я без урахування податку з доходів фізичних осіб.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області у дохід держави 1800 грн. 00 коп. у рахунок сплати судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя В.В. Попов.

Повне рішення виготовлено 24 жовтня 2022 року.