Справа № 237/383/22
Провадження № 2/237/711/22
17.02.22 року м. Курахове
Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Ліпчанського С.М.,
за участю секретаря Бахтіярової Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме жилим приміщенням, будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 09.08.2004 року за вказаною адресою була зареєстрована ОСОБА_2 , яка фактично з 2009 року мешкає в Російській Федерації, що підтверджено відбитком печатки УФМС Росії по Воронежській області в паспорті громадянина України на ім`я ОСОБА_2 . Відповідач добровільно не здійснює зняття з реєстраційного обліку з приватного житлового приміщення, належного ОСОБА_1 тим самим обмежує його інтереси щодо вільного користування об`єктом власності, і як результат ОСОБА_1 змушен звернутись за судовим захистом.
Позивач у судове засідання не з`явився, в порядку ст. 158 ЦПК України, надіслав на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримані, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог позивач не надає, клопотань не заявляє.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, на електронну поштову скриньку позивача надіслала заяву з визнанням позовних вимог та клопотанням розгляду справи в її відсутність.
Тому, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Суд, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником жилого приміщення, будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.1990 року.
Згідно відомостей з довідки про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 на реєстраційному обліку в житловиму приміщенні дійсно перебуває ОСОБА_1 - позивач та ОСОБА_2 -відповідач.
Перевіряючи підставність та обґрунтованість позовних вимог, суд звертає увагу, що питання про втрату членом сім`ї власника житла права користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, урегульовано ч. 2 ст. 405 ЦК України. У судовому засіданні встановлено, що будь-яких угод, зокрема договору найму, між сторонами не укладався та спір нежитлове приміщення відноситься до приватного житлового фонду. Так, згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.
З наведеного положення закону можна виділити такі умови за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сім`ї власника житла та проживати разом з ним.
Вирішуючи питання чи має відповідач ОСОБА_2 статус «члена сім`ї» власника спірного житлового приміщення ОСОБА_1 суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
У судовому засіданні встановлено, що відповідач, в контексті ч. 2 ст. 64 ЖК України не є членом сім`ї позивача власника спірного домоволодіння, договір про користування спірним жилим приміщенням між сторонами не укладався, однак позивач надала згоду на проживання відповідача в належній їй квартирі.
Виходячи із змісту ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житла мають право на користування житловим приміщенням на умовах що визначається за угодою з його власником. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Права власника визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що на ствердження вибуття наймача або членів його сім`ї на постійне проживання в інше жиле приміщення суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення5 трудового договору на невизначений строк тощо).
Судом встановлено, що відповідач за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено акту старости Дачненського старостинського округу, виданого 21.01.2022 року за підписом старости ОСОБА_3 на підставі показів свідків, ОСОБА_2 мешкає з 2009 року за іншою адресою Російської Федерації.
Враховуючи вказане, судом встановлено факт відсутності ОСОБА_2 в спірному житловому приміщенні на праві мешкання строком понад один рік з огляду на наведені вище докази.
Виходячи з положень абз. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а відтак позов в цій частині не підлягає задоволенню, оскільки суд за не вправі вчиняти дії, які визначені зазначеним законом та відносяться до компетенції органів реєстрації.
У судовому засіданні встановлено факт проживання відповідача в іншому жилому приміщенні, без наявності створення будь-яких перешкод для його мешкання в спірному житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , відтак позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщення є грунтовною та підлягає задоволенню.
Статтею 8 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що суд може своєю ухвалою за клопотанням позивача відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.
Суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі ставки 992,40грн.
На підставі ст. 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 60, 209 ч. 2, 212-215, 218 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням а саме жилим приміщенням, будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави із зарахуванням до спеціального бюджету судовий збір у розмірі 992,4 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області.
Суддя С. М. Ліпчанський
Дата документу 17.02.22 року