Номер провадження: 22-ц/813/2703/22
Справа № 522/1654/18
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря - Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач звернувся до суду з вказаними позовними вимогами, зазначивши, що 09.01.2010 року між ним та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 був укладений в письмовій формі договір позики №1. На виконання цього договору позивач передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 50000 доларів США, що на той час було еквівалентно 399250 грн. за офіційним курсом НБУ України, зі сплатою 3% щомісячно від суми позики. За тим же договором і на тих же умовах він передав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 150000 доларів США, що на той час було еквівалентно 1197750 грн.

Позивач також зазначив, що згідно з пунктом 1-м вказаного договору відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зобов`язалися повернути грошові кошти за його першою вимогою, надавши в той же день, а саме 09 січня 2010 року, розписки на підтвердження цього зобов`язання. Позивач, посилаючись на статтю 65 Сімейного кодексу України, заявив вимогу про солідарну відповідальність ОСОБА_2 за договором позики укладеним з його дружиною - ОСОБА_4 .

Збільшивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 - 4705020 грн.; стягнути солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_2 - 14114060 грн .

Відповідачка ОСОБА_4 померла у травні 2018 року.

В остаточній редакції позову, від 29.09.2020 року, представник позивача просить стягнути з ОСОБА_3 - грошові кошти в розмірі - 5 787 350 гривень; з ОСОБА_2 , як спадкоємця ОСОБА_4 , - 17 362 050 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні його позову.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 12 жовтня 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

11 жовтня 2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, наявності загрози для життя, він був вимушений евакуюватись, а тому не може взяти участь у судовому засіданні.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Додатково апеляційний суд зауважує, що заявник та його представник не були позбавлені можливості вжити заходів для забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів завчасно, оскільки про проведення судового засідання 12 жовтня 2022 року була повідомлена 08 вересня 2022 року.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у цивільній справі №727/4257/19.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 24 жовтня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу не підлягають задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Такий договір є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк.

В наданої позивачем копії укладеного у письмовій формі договору позики № 1, від 09.01.2010 року, вказаний розмір позики, що надається ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - 200000 доларів США, та гривневий еквівалент, за курсом НБУ України, який складав на той час - 1597000грн. Строк повернення зазначений до першої вимоги.

Сума позики поділена між позичальниками на дві нерівні частки: 50000 - 1-му позичальнику - ОСОБА_3 ; сума, яка надана 2-му позичальнику, ОСОБА_4 , в договорі не зазначена (розділ 2, договору). З наданої позивачем копії складеної від імені ОСОБА_4 розписки зазначене - 150000 доларів США, що загалом відповідає сумі договору. Будь-які посилання на цільове призначення позики та на зобов`язання ОСОБА_2 в договорі відсутні.

Таким чином, предметом даного позову є цивільно-правові зобов`язання за договором позики, які регулюються Цивільним кодексом України.

Частиною 1 ст. 510 ЦК України встановлене, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно зі статтею 511 ЦК України, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів (ч.1 ст.1 СК).

Відповідно до частини 3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя, в тому числі, договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Застосовуючи положення Цивільного кодексу та Сімейного кодексу, суд першої інстанції кваліфікував як безпідставні посилання позивача на приписи ст.65 СК України в обґрунтування цивільної відповідальності ОСОБА_2 по прийнятим без його письмової згоди грошовим зобов`язанням померлої дружини - ОСОБА_4 на суму, яка перевищує вартість всього нерухомого майна подружжя.

Верховний Суд у своїй постанові зазначив: «Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника)» (Справа № 752/7501/18 від 07 жовтня 2020 року).

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Застосування позивачем положень чистини 1 ст. 65 СК України щодо розпорядження померлою спільними коштами за взаємною згодою з її чоловіком суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність, також з урахуванням письмових доказів про наявність хронічного психічного захворювання ОСОБА_4 . За результатами кримінального розслідування, причина її смерті - самогубство.

Наявність у ОСОБА_4 психічного розладу, як найменш з 2001 року, підтверджується отриманою на виконання ухвали суду, від 18 лютого 2020 року, медичною документацією про стан її здоров`я.

Так, за даними анамнезу у психіатричному відділенні за участю начальника клініки Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (історія захворювання ОСОБА_4 , від 10 - 18 березня 2011 року) встановлено: «У минулому, в 2001 році, на висоті нервового напруження мав місце «реактивний психоз», проходила амбулаторне лікування в ОПБ№1 з подальшим виходом у важку депресію і тривало проходила реабілітацію в умовах 411 ЦВКГ. Після стабілізації стану, протягом 2003-2008 років відчувала себе задовільно і добре, займалася підприємництвом, відновила звичне коло спілкування, але періодично зверталася за мед. допомогою з приводу захворювання нирок і остеохондрозу. В кінці 2009 року перенесла інсульт, проходила лікування в неврологічному відділенні. У 2010 мав місце епізод манії, коли почала позичати гроші, влаштовувати акції і оформляти кредити, висловлюючи ідеї особливої величі, в зв`язку з чим необхідно було введення нейролептиків».

Обставини, які пов`язані із загостренням хронічного психічного захворювання, які викладені в історії захворювання, від 10 - 18.03.2011 року, співпадають у часі із зазначеною позивачем датою укладання договору позики.

10 березня 2020 року, приватний медичний центр «ПОЛІНАР» на виконання ухвали суду від 18 лютого 2020 року повідомив, що відомості стосовно відповідачки відсутні, але будь-яка особа має право анонімно отримувати у них медичну допомогу.

На підставі наведених доказів суд першої інстанції правильно взяв до уваги заяву представника відповідача ОСОБА_2 про те, що тривалий час розгляду однорідних позовів ОСОБА_1 , в процесі яких ОСОБА_4 померла, унеможливили збір, надання відповідачем, та юридичної оцінки судом доказів недотримання сторонами передбачених ст.203 ЦК України умов дійсності правочину - договору позики від 09.01.2010 року, а саме дослідження достатнього обсягу медичної документації стосовно ОСОБА_4 , включаючи відомості про ймовірне анонімне її лікування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зобов`язання за наданим позивачем договором позики нерозривно пов`язане з особою ОСОБА_4 , її фізичним та психічним станом, і припиняється її смертю, відповідно до частини 1 ст.608 ЦК України.

Щодо застосування позовної давності стосовно позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 .

Згідно зі статтями 253, 256 ЦК України за даним договірним зобов`язанням встановлений загальний трирічний строк позовної давності, який починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини 1-ї ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч.1 ст.254 ЦК).

Таким чином, початок перебігу строку давності, не пізніше 20 листопада 2014 року, - дати першого звернення (вимоги). Ця дата встановлена рішенням колегії суддів апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року по цивільній справі № 522/22136/14, яким було скасоване рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 січня 2015 року, й тому ж позивачу відмовлено у задоволенні тих самих позовних вимог до тих самих відповідачів за тим же договором позики від 09.01.2010 року.

Відповідно до ст.18, частин 4,5 ст.82 ЦПК України, рішення суду, яке набрало законної сили, має преюдиціальний характер, а встановлені ним обставини не доказуються при розгляді даної справи.

Позивач, заперечуючи застосування позовної давності, посилається на приписи частин 2 та 3 ст.264 ЦК України, якими встановлене: «Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується».

Однак, 20 листопада 2014 року, позивач звернувся до суду з позовом, не до одного, а до всіх відповідачів, і не з частиною, а з тим же, навіть з більшим обсягом позовних вимог, - про стягнення боргу та про звернення стягнення на майно відповідачів по даній справі.

Колегія суддів апеляційного суду Одеської області, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову по цивільній справі № 522/22136/14, зазначила у рішенні від 01 березня 2016 року, що позивач обрав спосіб захисту власних цивільних прав, порушуючи основні засади цивільного законодавства і права третіх осіб.

Суд, застосовуючи позовну давність, виходив з того, що попереднє звернення позивача до суду з тим же позовом, яким раніше були свідомо порушені основні засади цивільного законодавства, в задоволенні якого відмовлено, не є обставиною, що перериває строк позовної даності, або поважною причиною пропуску цього строку.

Суд бере до уваги, що позивач, запобігаючи ймовірному перегляду в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції по справі № 522/22136/14, повороту його виконання, який відбувся на підставі ухвали Приморського районного суду міста Одеси, від 21 квітня 2016 року, переоформив нерухоме майно відповідачів на ім`я свого сина, який у свою чергу звернувся до суду з позовом по справі № 522/20435/15-ц про позбавлення відповідачів права проживання у квартирі, що їм належить.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2017 року залишене без змін рішення Приморського районного суду міста Одеси, від 22 листопада 2016 року, по справі № 522/20435/15-ц, в частині визнання недійсним договорів про подальше переоформлення позивачем квартири відповідачів, та про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення права користування житлом.

Оцінюючи наведені докази в їхній сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи (фактично дублюють доводи позовної заяви) були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 24 жовтня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк