АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року

м. Чернівці

справа № 727/10940/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Конецька Д.Г.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13 липня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила:

- стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості транспортного засобу Mitsubishi Lancer, 2009 року випуску, що становить 100 825 гривень.

- стягнути з відповідача на її користь 1/2 частини коштів банківського вкладу в сумі 196 028 гривень.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 19 вересня 2007 року між нею та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 3 червня 2021 року.

У період шлюбу сторонами за спільні кошти набуто легковий автомобіль Mitsubishi Lancer, 2009 року випуску та заощаджено кошти, які були розміщені на банківських рахунках в сумі 247 328 гривень та 4913 доларів США.

Джерелом доходів сторін були заробітна плата позивача та відповідача, оскільки сторони були працевлаштовані офіційно.

Сторонами не досягнуто згоди щодо поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому позивачка вимушена звернутися до суду для захисту своїх прав.

Оскільки транспортний засіб Mitsubishi Lancer, 2009 року випуску є неподільною річчю, вважає за необхідне в рахунок відшкодування вартості 1/2 частки спільного майна стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти у розмірі 100 825 гривень та половину суми вкладів в розмірі 196 028 гривень.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості транспортного засобу Mitsubishi Lancer, 2009 року випуску, що становить 100 825 гривень та 1/2 частини коштів банківського вкладу в сумі 196 028 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з огляду на встановлену статтею 60 СК України презумпцію спільності набутого за час шлюбу майна, вклад у банку у розмірі 248005 гривень 7 копійок та 4924 доларів США та автомобіль Mitsubishi Lancer, 2009 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки автомобіль є неподільною річчю та залишається у власності відповідача, суд дійшов висновку про присудження позивачці грошової компенсації в розмірі половини його вартості, що становить 100 825 гривень, виходячи з даних висновку товарознавчого оціночного дослідження 84/22.

Крім того, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивачки та стягнення з відповідача на її користь половини суми вкладів, зокрема 144 051 гривень 13 копійок та 2462 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 16 червня 2022 року ( на час звернення з вимогою про збільшення позовних вимог), становило 72013 гривень 5 копійок і в сукупності становить 196 028 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Матеріали справи не містять доказів того, що заявлене в позові до поділу майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач наданими суду доказами походження коштів для придбання автомобіля спростував презумпцію спільності права власності подружжя.

Суд, встановивши факт наявності у сторін боргових зобов`язань, повинен був поділити і таке боргове зобов`язання.

Суд не досліджував розміри заробітної плати сторін.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що 19 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 3 червня 2021 року ( а.с.8-10)

Згідно декларації про доходи ОСОБА_2 за 2020 рік вбачається наявність у власності відповідача транспортного засобу Mitsubishi Lancer, 2009 року випуску (а.с.13-16).

Як вбачається з інформації регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Чернівецькій області станом на 28 грудня 2021 року за ОСОБА_2 з 9 жовтня 2009 року зареєстрований транспортний засіб Mitsubishi Lancer, 2009 року випуску ( а.с.51).

Як вбачається з інформації наданої АТ «Ощадбанк» станом на 6 січня 2021 року сума вкладу відповідача у банку становила 248005 гривень 7 копійок ( а.с.71) та станом на 5 березня 2021 року 4924 доларів США ( а.с.67)

З висновку товарознавчо- оціночного дослідження №84/22 від 30 травня 2022 року встановлено, що ймовірна ринкова вартість легкового автомобіля Mitsubishi Lancer, 2009 року випуску, станом на дату оцінки може становити 201 650 гривень Оцінювачем прийняте рішення визначити ймовірну ринкову вартість подібного транспортного засобу, оскільки відповідач не з`явився у призначений ним час та не надав можливість провести огляд транспортного засобу , ідентифікувати його за даними свідоцтва про реєстрацію, визначити технічний стан, перевірити пробіг та VIN код , що не дає можливості оцінювачу ідентифікувати КТЗ та визначити його технічний стан ( а.с.92-98).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Оскаржуване рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок них майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18 та постанові Верховного Суду від 2 червня 2022 року у справі № 640/1846/19.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункту 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № № 565/1362/19 та у постанові Верховного Суду від 3 серпня 2022 року у справі № 756/13997/15.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, урахувавши наведені вище положення закону, дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль, придбаний сторонами за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя і частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві власності на автомобіль є рівними. ОСОБА_2 надав суду належнх та допустимих доказів, які би не спростували презумпцію спільності права власності на вказане майно.

Суд першої інстанції, з огляду на встановлені обставини та врахувавши те, що спірний автомобіль є неподільною річчю, дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування положень частини четвертої статті 71 СК України й присудження ОСОБА_1 грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль, а саме вартість 1/2 частки вказаного рухомого майна в розмірі 100 825 гривень.

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18-ц вказано про те, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи питання вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції правильно вважав, що слід виходити саме з вартості, яка встановлена на момент розгляду справи згідно з висновком товарознавчо-оціночного дослідження № 84/22 від 30 травня 2022 року. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

При цьому, вирішуючи питання в цій частині вимог суд першої інстанції врахував, що такі вимоги ОСОБА_1 направлені на справедливий захист її прав та інтересів з урахуванням дотримання балансу інтересів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції в цій частині вимог повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, дослідив надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 й стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що грошові кошти, внесені ОСОБА_2 на його банківський рахунок у АТ «Ощадбанк» під час перебування з ОСОБА_1 у шлюбі, підлягають поділу між сторонами у рівних частках.

Відповідачем, як стороною, яка заперечує поширення на грошові кошти, що розміщувалися на депозитному рахунку у АТ «Ощадбанк» правового режиму спільної сумісної власності подружжя та на якому лежить тягар доказування обставин, що спростовують презумпцію спільної сумісної власності, не надано суду належних та допустимих доказів того, що кошти за рахунок яких був сформований депозитний вклад, належали йому на праві особистої приватної власності.

Аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував джерело набуття спірного майна, є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції встановлено, що зазначене спірне майно було придбано за спільні сумісні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які були набуті в період перебування сторін у шлюбі.

Також не може братися і до уваги аргумент апеляційної скарги про те, що оскільки станом на дату звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом у ОСОБА_2 відсутні вклади в банках, суд не мав підстав стягувати частину таких коштів банківського вкладу з відповідача на користь позивачки.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Оскільки грошові кошти були внесені ОСОБА_2 на його банківський рахунок у АТ «Ощадбанк» під час перебування з ОСОБА_2 у шлюбі та використані ним без згоди іншого подружжя, такі кошти підлягають поділу між сторонами у рівних частках. Не надано відповідачем і доказів того, що вказані кошти банківського вкладу були використані ним в інтересах сім`ї.

Наявність у подружжя боргових зобов`язань, не припиняє прав позивачки на спільне майно та не позбавляє права відповідача доводити власний позов щодо таких коштів, а тому аргументи апеляційної скарги в цій частині також є помилковими.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками, викладеними Верховним Судом в постановах від 2 червня 2022 року у справі № 640/1846/19 та від 22 грудня 2021 року у справі № 554/2831/18.

Апеляційний суд вважає безпідставним також і аргумент апеляційної скарги про те, що істотним у даній справі є питання представництва позивачки у даній справі адвокатом Ісопчуком В.В., який подавав в інтересах ОСОБА_1 вказаний позов та який не подав до суду ордер адвоката для участі у даній справі.

Згідно із частиною четвертою статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 64 ЦПК України передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Тобто за змістом наведених норм, у разі існування певних обмежень повноважень представника, інформація про це повинна міститись у виданій довіреності, ордері або угоді.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 648/3963/20.

У справі, яка переглядається, представник позивачки адвокат Ісопчук В.В. на підтвердження своїх повноважень представляти інтереси ОСОБА_1 у суді першої інстанції надав договір про надання правової допомоги № 5 від 5 липня 2021 року. Зазначений договір про надання правової допомоги не містить застережень щодо відсутності у представника права на вчинення певної процесуальної дії, в тому числі щодо повноважень на підписання позовної заяви. Крім того, умовами вказаного договору про надання правової допомоги визначено, що для виконання цього договору клієнт доручає адвокату від його імені подавати позовні заяви.

Також позивачка у судовому засіданні в апеляційному суді підтвердила щодо надання адвокату Ісопчуку В.В. права на представництво її інтересів в судах, в тому числі і в суді першої інстанції.

Апеляційний суд, встановивши, що адвокат був наділений повноваженнями, які надані законом позивачці та будь-яких обмежень повноважень у представництві позивачки не мав, в тому числі щодо підписання і подання позову від її імені, приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 , представляючи інтереси ОСОБА_1 , мав повноваження на ведення справи в суді та здійснював їх від імені позивачки.

За таких обставин, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції, яке оскаржується, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 жовтня 2022 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк