Номер провадження: 22-ц/813/1785/22
Справа № 509/3591/18
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ПрАТ ««Європейський Страховий Союз» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

14 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ПрАТ ««Європейський Страховий Союз» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с.3-6).

07 вересня 2020 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ПрАТ «Європейський Страховий Союз» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та судовий збір в розмірі 704,80 грн., а всього 5704,80 грн.

В іншій частині позову відмовлено (а.с.198-200).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.09.2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким задовольнити позов повністю (а.с.203-210).

Одеським апеляційним судом отримано письмові пояснення від представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 . У поданих поясненнях апелянт наголошує на тому, що правовідносини між відповідачем і третьою особою по справі не мають впливати на позивача, адже у ОСОБА_2 є абсолютне право отримати відшкодування від відповідача, який у свою чергу, може отримати відшкодування частини за договором страхування у третьої особи по справі. Також, апелянт зазначає, що не заперечує проти слухання справи без участі представника (а.с.227-227б).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 22 вересня 2022 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зверталась із позовними вимогами в частині стягнення шкоди з страхової компанії. З урахуванням вказаного, суд прийшов до висновку, що позивачка в частині позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди звернулась до відповідачки тобто фізичної особи ОСОБА_3 , яка є неналежним відповідачем.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 16 квітня 2018 року о 08.30 годин відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_1 ) керувала транспортним засобом марки «HYUNDAI» д.р.н. НОМЕР_2 по об`їзній дорозі по вулиці Ангарській в смт. Авангард Овідіопольського району Одеської області, не вибрала безпечної швидкості руху та не дотрималась безпечної дистанції, внаслідок чого скоїла зіткнення з транспортним засобом марки «FORD» д.н. НОМЕР_3 , під керуванням позивачки ОСОБА_2 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим відповідачка порушила п.п. 13.1 ПДР.

16 травня 2018 року Роздільнянським райсудом Одеської області було прийнято процесуальне рішення, згідно якого відповідачка ОСОБА_3 була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення та було призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Розмір матеріальної шкоди складає 42 016.65 грн., що підтверджується звітом № 12/18 від 17 травня 2018 року.

Звертаючись із апеляційною скаргою, апелянт посилається на те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не має права відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. Також наголошує на тому, що у випадку задоволення позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою він уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Апеляційний суд, відхиляючи вказані доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне вказати таке.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте, як вказує у Велика Палата Верховного суду у постанові від 14грудня 2021 року у справі №147/66/17, із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до ст.22 Закону України «Про страхування», у разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вказане апеляційний суд вважає вірними висновки першої інстанції, адже позивачу, який правомірно керував транспортним засобом належить право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної його майну за рахунок страховика (страхової компанії).

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду та вказано, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Апелянт у поданій апеляційній скарзі вказав на абсолютний характер права потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала. Таке право, на його думку, не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоча договір укладений на користь третіх осіб. Відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди у деліктному зобов`язанні.

Стосовно зазначеного, колегія суддів зазначає, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому посилання апелянта на абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ПрАТ ««Європейський Страховий Союз» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 14.10.2022 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Гірняк Л.А.

Комлева О.С.