КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/3266/2021 Головуючий у І інстанції - Диба О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/7145/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання кредитного договору недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 21 грудня 2007 між позивачем та ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») укладено кредитний договір №050-2009/756-0769, за умовами якого банк зобов`язався надати позивачу іпотечний кредит в розмірі 210260 швейцарських франків (що станом на день укладення договору становило 917662,74 грн.) на придбання трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 8,95% річних.

Позивач вважає, що при укладанні вказаного кредитного договору порушені його права як споживача, зокрема, банк змусив його порушити валютне законодавство країни шляхом придбання квартири з використанням іноземної валюти у грошовому обігу країни, укладений договір містить умови, які є несправедливими та спричиняють дисбаланс прав та обов`язків позивача в бік погіршення його становища, під час укладення кредитного договору банком не було надано позивачу повної та достовірної інформації про умови кредиту, а навпаки приховано фактичні дані та відомості відносно реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, у зв`язку з чим позивач розцінює такі дії банку як введення в оману шляхом використання нечесної підприємницької практики.

Крім того, позивач вказував, що банк не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції.

Просила, визнати недійсним кредитний договір №050-2009/756-0769 від 21 грудня 2007 року та договір іпотеки від 21 грудня 2007 року, а також стягнути матеріальну шкоду в розмірі 2883800 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що суд не взяв до уваги висновок економічного експерта, який зазначив: «в межах наданих документів, оформлення Банком інформації про умови кредитування до укладення кредитного договору №050-2900/756-0769 від 21 грудня 2007 року, не узгоджується з пп.2.1,2.2 Постанови Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року та п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме: під час дослідження наявних документів не встановлено інформації, наданої Позичальнику перед укладенням кредитного договору стосовно орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними з зазначенням переваг та недоліків пропонованих схем кредитування, варіанти повернення кредиту (включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги)».

Таким чином експерт підтвердив порушення банком постанови НБУ №168, не надавши належної інформації перед укладенням кредитного договору для прийняття ОСОБА_1 правильного рішення щодо отримання кредиту.

Крім того, за висновком експерта за результатами дослідження, в межах наявних документів, встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору №050-2900/756-0769 від 21 грудня 2007 року складає 33,21%, при тому, що за даними додатку №2 до кредитного договору «реальна» процентна ставка становила 10,35% та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення договору було 151989,77 швейцарських франків, що за курсом НБУ на момент укладення договору складало 663347,04 грн.

Фактично абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору складає 1748155,48грн., тобто у 2,64 рази більше, ніж ОСОБА_1 банк розрахував.

І цей висновок в чергове спростовує висновок суду про те, що «Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивача було введено в оману щодо змісту оспорюваного договору».

Крім того, банк при попередньому розгляді його позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надав виписку з її особового рахунку № НОМЕР_1 , в якому зафіксовано надання кредиту за рахунок коштів, придбаних на Міжбанківській Валютній Біржі в сумі 210000 швейцарських франків.

Зазначена виписка підтверджує, що Банк у власності не мав швейцарських франків, а операцію з їхнього придбання здійснив через удавану проводку (конвертацію) з продажу цієї валюти за долар США за крос-курсом.

Підтвердженням того, що Банк не мав швейцарських франків та й доларів на той момент є зроблений запис в особовому рахунку про призначення коштів: надання кредиту згідно договору НОМЕР_1 від 19 грудня 2007 року, який не номером кредитного договору ОСОБА_1 №050-2900/756-0769 від 21 грудня 2007 року.

Вважає, що Банк з самого початку був налаштований на введення ОСОБА_1 в оману при наданні кредиту.

Банк використовував не іноземну валюту для надання кредиту, а фактично гривню, яку придбавав за рахунок клієнтських коштів або валютообмінних операцій.

Отримана відповідь Національного банку України на звернення ОСОБА_1 про те чи мав банк у своєму розпорядженні швейцарський франк, підтверджує факт придбання банком швейцарських франків на міжбанківському валютному ринку.

Фактично замість швейцарських франків ОСОБА_1 отримала долари США в сумі 177566, що на той час в гривневому еквіваленті становить 896708,30 грн. і на 20954,44 грн. менше, ніж передбачено договором.

Фактом, який підтверджує отримання готівкової валюти із каси банку є заява на видачу готівки №050В02 від 21 грудня 2007 року - зміст операції - видача готівки - 177566 доларів США.

При цьому банк застосував крос-курс обміну швейцарського франка на долар США на свою користь, а ОСОБА_1 втратила додатково 917662,74 грн. - 896708,30 грн. = 20954,44 грн. різниця між курсом швейцарського франку і долара США.

Але суд цього факту не побачив, стверджуючи, що «Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивача було введено в оману щодо змісту оспорюваного договору».

Крім того, суд повністю проігнорував вимогу наявності у банку індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу, так як в самому заголовку кредитного договору зазначено - на придбання майна, тобто для використання кредитних коштів в іноземній валюті в грошовому обігу країни.

Просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року між позивачем та ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») укладено кредитний договір №050-2009/756-0769, за умовами якого банк зобов`язався надати позивачу іпотечний кредит в розмірі 210260 швейцарських франків (що станом на день укладення договору становило 917662,74 грн.) на придбання трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 8,95% річних.

Відповідно до п.2.1 кредитного договору сторони погоджуються з тим, що зобов`язання кредитора надати кредит виникає з моменту виконання усіх та кожної з наведених умов: укладення в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором відповідних договорів згідно п.3.1-3.2 цього договору; виконання всіх умов щодо страхування згідно п.3.3 цього договору; відкриття позичальником поточного рахунку у кредитора для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту.

Пунктом 3.2 кредитного договору, забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, є: іпотека нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; порука ОСОБА_2 .

У відповідності до п.3.4 кредитного договору, виконання позичальником зобов`язань за даним договором забезпечується також всім належним позичальнику майном та коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України.

Згідно із п.п.5.3.1-5.3.3 кредитного договору, позичальник зобов`язаний належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за цим договором, використовувати кредит на цілі, визначені в п. 1.3 цього договору, повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, а також у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором сплатити штрафні санкції та інші платежі, у строки та на умовах, що визначені цим договором, відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов`язаннях, що випливають з цього договору.

Відповідно до п.8.5 кредитного договору, його підписанням позичальник засвідчив, що з умовами споживчого кредитування банку та орієнтовною сукупною вартістю кредиту ознайомлений до укладення ним цього договору в письмовій формі та зобов`язався виконувати.

Пунктом 9.8 кредитного договору визначено, що позичальник в день надання йому кредиту за договором сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 2222,60 грн.

Згідно додатку №1 до кредитного договору №050-2009/756-0769 від 21 грудня 2007 року позивач ознайомлений з переліком та вартістю послуг, що йому надавались відповідно до укладених кредитних договорів та пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту.

Судом також встановлено, що зобов`язання банку з надання позивачу кредиту були виконані в повному обсязі.

У забезпечення виконання зобов`язань 21 грудня 2007 року між позивачем та ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») укладено договір іпотеки, згідно якого позивачем передано в іпотеку банку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, у забезпечення виконання зобов`язань 21 грудня 2007 року між позивачем, ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель поручився за зобов`язаннями позичальника за кредитним договором №050-2009/756-0769-Р від 21 грудня 2007 року, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

З відомостей, які містяться у відкритому доступі у Єдиному державному реєстрі судових рішень убачається, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року (справа №2605/11308/12) позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк» про захист прав споживача, визнання частково недійсним кредитним договору, визнання недійсними договору іпотеки та договору поруки, стягнення збитків і відшкодування моральної шкоди були залишені без задоволення, а позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про розірвання договору поруки та припинення поруки були задоволені частково, припинено поруку ОСОБА_2 за договором поруки від 21 грудня 2007 року №050-2900/756-0769-Р.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банком та позичальником при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов цього договору, позичальником підтверджено своїм підписом, що він ознайомлений з умовами кредитування та згодний з ними, договір укладено у відповідності до вимог чинного законодавства.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За приписами ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки умови кредитування позичальник розумів та погодив, інформацію стосовно наданих фінансових послуг в розумінні ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч.2 ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» отримав, про що свідчить його підпис у кредитному договорі, а також у додатку №1 до спірного кредитного договору.

Як вбачається з положень ч.3 ст.12 ЦПК України та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивача було введено в оману щодо змісту оспорюваного договору і вона не могла вчасно визначитися з правомірністю його укладення, в тому числі і вартістю кредитних послуг.

Колегія суддів бере до уваги рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 березня 2014 року (справа №756/10242/13-ц), з якого убачається, що ОСОБА_1 позовні вимоги за зустрічним позовом визнала частково, надала суду розрахунок заборгованості, згідно якого її борг перед банком станом на 01 лютого 2014 року складає 201486,68 швейцарських франків.

ОСОБА_1 не заперечувала проти стягнення з неї заборгованості у цьому розмірі, однак просила здійснити перерахунок даної суми у гривні за курсом НБУ, що діяв на момент отримання кредиту (4,36 грн. за 1 швейцарський франк).

Вказаний вище розрахунок заборгованості був визнаний судом таким, що відповідає дійсним обставинам справи, тому позовні вимоги відповідача були задоволені саме у визначеному ОСОБА_1 розмірі кредитної заборгованості.

Відтак, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 01 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба