Справа № 214/3476/22
2/214/4018/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 вересня 2022 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченка А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Фастовець Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою 22 липня 2022 року, в якій просив суд: визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати по справі покласти на відповідача.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира була придбана під час перебування його у шлюбі з ОСОБА_2 , який 20 серпня 2020 року між ними розірвано. Під час вирішення судом спору про поділ спільно нажитого майна вони уклали мирову угоду, у подальшому затверджену судом, за умовами якої йому залишилася квартира, а ОСОБА_2 автомобіль. Після завершення судового розгляду ОСОБА_2 повинна була добровільно знятись з реєстраційного обліку, однак таких дій не вчинила з невідомих для позивача причин. Фактично ОСОБА_2 не проживає в квартирі тривалий час, участі в оплаті житлово-комунальних послуг не приймає, дійсне її місце проживання та перебування йому не відомі, будь-якого зв`язку вони не підтримують. Оскільки зняти з реєстраційного обліку місце проживання відповідач в позасудовому порядку відмовляється, в той час як реєстрація відповідача обмежує права ОСОБА_1 як власника житлового приміщення, він звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Ухвалою суду від 23 серпня 2022 року позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Правом на участь в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не скористався, подавши заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, подавши заяву через електронну пошту про розгляд справи без її участі. Зазначила, що на теперішній час вона перебуває у цивільному шлюбі з іншим чоловіком та користується належним останньому житловим приміщенням. Вона неодноразово зверталась до відділу реєстрації місця проживання громадян з приводу зміни реєстрації місця проживання зі зняттям з обліку за адресою: АДРЕСА_1 , однак отримала відмову з огляду на закриття реєстрів територіальних громад під час дії в Україні воєнного стану. Окремо зазначила, що ОСОБА_1 обмежив їй доступ до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вона значиться зареєстрованою. Зауважила, що між ними існує домовленість, що вона змінить місце реєстрації місця проживання після того, як ОСОБА_1 поверне їй борг в сумі 26 000 грн. З огляду на викладене просила закрити провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України з огляду на відсутність предмету спору.

Оцінюючи характер процесу, предмет та підстави позову, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи позицію відповідача, подання сторонами заяв про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе ухвалити рішення на підставі обсягу наявних доказів та позиції сторін.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/відновлення провадження не застосовувались.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, врахувавши доводи сторін, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, який 20 серпня 2020 року розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим повторно 04 лютого 2022 року (а.с.5).

Під час перебування в шлюбі сторони набули у спільну сумісну власність житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу ВСІ №147334 від 09 липня 2005 року, засвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Логонюк А.А. Право власності на квартиру зареєстроване на ім`я ОСОБА_1 КП «Криворізьке БТІ» ДОР 14 липня 2005 року, що слідує з Витягу про реєстрацію права власності (а.с.5-зворот).

У ході вирішення спору за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (справа №214/316/20), ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року було затверджено досягнуту між сторонами мирову угоду, за умовами якої житлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 залишається у власності ОСОБА_1 , в той час як автомобіль марки KIA Sportage, р/н НОМЕР_2 , 2019 року випуску переходить у власність ОСОБА_2 . Ухвала суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрала законної сили 07 серпня 2020 року (а.с.4).

Таким чином, ОСОБА_1 є одноособовим власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в якій з 10 травня 2017 року значиться зареєстрованим місце проживання ОСОБА_2 (а.с.9).

При цьому, відповідно до акта від 28 липня 2022 року, засвіченого підписами сусідів та майстром дільниці ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.10), ОСОБА_2 фактично в квартирі не проживає з липня 2020 року. Вказану обставину відповідач не оспорювала, зазначивши у поданій ним заяві, що наразі вона проживає в іншому житловому приміщенні та вживала в позасудовому порядку спроби змінити реєстрацію місця проживання, однак отримувала відмову від органів реєстрації місця проживання громадян у зв`язку із закриттям реєстрів територіальних громад на час дії в Україні воєнного стану.

Разом з тим, з огляду на дійсність реєстрації місця проживання відповідача в належному позивачеві на праві приватної власності житловому приміщенні, ненадання відповідачем доказів вжиття спроб в позасудовому порядку на зміну реєстрації місця проживання, суд доходить висновку про дійсність наявності між сторонами спору.

При цьому, доводи відповідача про необхідність закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України (відсутність предмету спору) суд оцінює критично, з огляду на таке.

Відповідно до загальних правових засад, предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

У постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 522/8782/16-ц Верховний Суд зазначив, якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникнення). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №456/647/18, від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 09 вересня 2020 року у справі №750/1658/20.

Таким чином, самі по собі доводи відповідача про неможливість її у позасудовому порядку змінити реєстрацію місця проживання за відсутності доказів звернення до уповноважених органів в порядку, встановленому Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» за дійсності реєстрації її місця проживання в квартирі позивача на момент розгляду судом справи, не можуть свідчити про відсутність між сторонами спору, а тому визначених процесуальним законом підстав для закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд не вбачає.

Посилання відповідача на невиконання позивачем досягнутої між ними домовленості щодо повернення ним відповідачеві боргу, після чого вона зніме з реєстраційного обліку місце проживання в його квартирі, суд залишає поза увагою, оскільки вони не стосуються предмету спору.

Отже, визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що вони склались між власником житла та колишнім членом його сім`ї, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.2, ст..5 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України).

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

У даній справі відповідач вселилася та була зареєстрована у спірній квартирі на момент її перебування у спільній сумісній власності сторін, а після розірвання шлюбу та залишення квартири у власності позивача за результатами вирішення судом спору про поділ майна у 2020 році залишалась там зареєстрованою як член його сім`ї. Таким чином, після передання житлового приміщення у приватну власність позивача, право відповідача на квартиру залишились на рівні сервітуту як право користуванням чужим майном. Аналіз глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судовим розглядом встановлено, що відповідач в належному позивачеві житловому приміщенні не проживає понад 1 рік, фактично проживає в іншому приміщенні, про що зазначила у поданій заяві. Доказів чинення позивачем перешкод в користуванні квартирою відповідач суду не надала. Таким чином, в сукупності встановлених обставин право відповідача на користування чужим майном фактично є припиненим. Оскільки реєстрація місця проживання відповідача наразі створює позивачеві перешкоди у володінні та розпорядженні належною йому власністю, обмежуючи майнові права, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленої ним вимоги негаторного позову та необхідність її задоволення із визнанням ОСОБА_2 такою, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому суд зауважує, ст.24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відтак дане рішення після набрання ним законної сили є достатньою правовою підставою для зняття ОСОБА_2 реєстраційного обліку місця проживання.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 992 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.1).

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258-259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Рішення є достатньою правовою підставою для зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку місця проживання.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дати складання рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення їй копії ухвали суду.

Відомості про сторін:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення складено та підписано 14 вересня 2022 року.

Суддя А.В. Ткаченко