Справа № 462/2720/20 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3080/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Салати Я.І..

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння на користь територіальної громади м. Львова та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи добросовісним набувачем,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року Львівська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивували тим, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади м.Львова, яку представляє Львівська міська рада. Жодних дій по відчуженню вказаної квартири на користь фізичних чи юридичних осіб Львівською міською радою не вчинялося. В даній квартирі було зареєстровано двоє осіб: основний квартиронаймач ОСОБА_7 , який проживав і був зареєстрований на підставі ордера № 000239 від 26 квітня 1969 року та який був знятий з реєстрації 06 лютого 2019 року у зв`язку із смертю, та його син ОСОБА_7 , який був знятий з реєстрації 01 березня 2019 року у зв`язку із смертю.

Позивач вказував, що на час смерті даних осіб квартира АДРЕСА_1 не була приватизована.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 грудня 2019 №1127 квартиру АДРЕСА_1 надано частині багатодітної сім`ї ОСОБА_8 - черговику із 1987 року, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , однак у квартиру вони не змогли заселитись.

У той же час, згідно договору купівлі-продажу від 27 січня 2020 року, ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого 11 квітня 1996 року виконкомом Львівської міської ради народних депутатів, у власність ОСОБА_4 ..

Однак ОСОБА_3 ніколи не проживав, не був зареєстрований та не приватизовував цієї квартири і зазначене свідоцтво про право власності жодними виконавчими органами міської ради на його ім`я не видавалося.

На думку позивача, ОСОБА_3 за відсутності рішення власника квартири на підставі підробленого рішення (свідоцтва про право власності на квартиру), нібито виданого виконкомом Львівської міської ради, відчужив зазначену квартиру ОСОБА_4 , котрий, у свою чергу, 27 лютого 2020 року, відчужив дану квартиру ОСОБА_1 .

Оскільки відчужувач за договором ОСОБА_3 не являвся власником квартири, то є підстави до встановлення нікчемності договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 січня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі ст. 203, 215, 216 ЦК України та витребування в останнього набувача цієї квартири - ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі ст.388 ЦК України.

З урахуванням зазначених обставин, Львівська міська рада, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 27 січня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_13 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В., зареєстровий в реєстрі за №31;

витребувати з володіяння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Львова квартиру АДРЕСА_1 .

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до Львівської міської ради про визнання особи добросовісним набувачем.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 за відплатним договором купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. і в розумінні ст. 383 ЦК України є добросовісним набувачем.

Вказувала, що умови застосування ст. 388 ЦК України, за яких допускається витребування квартири у добросовісного набувача - покупця, за обставини, набуття на-неї права власності за продавцем на підставі «підроблених» документів, висловлено Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі №645/4220/16-ц в постанові від 13 листопада 2019 року. Відповідно до правової позиції Суду, конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Також зазначала, що органи державної влади повинні були забезпечити належну експертизу законності правочинів з спірним нерухомим майном. При цьому, як зазначено Верховним Судом у справі №645/4220/16-ц, покупець не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на спірну квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з спірним нерухомим майном.

Просила зустрічний позов задовольнити

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року первісний позов задоволено частково.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер ОНМ: 101).

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Львівської міської ради по 1112,33 грн. судового збору з кожного.

В решті позовних висмог Львівської міської ради відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи добросовісним набувачем відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що в позивачем до позовної заяви долучено усі докази на підтвердження заявлених позовних вимог.

Вважає, що всупереч вимогам ЦПК України, суд приєднав документи позивача до матеріалів справи, оцінив в якості доказів та зробив на основі них висновки.

Зазначає, що суд прийшов до висновку про підробку документа за відсутності такого документа за відсутності такого документа в розпорядженні суду і поклав цей доказ в основу ухваленого рішення.

Стверджує, що ОСОБА_1 при вчиненні правочину 27 лютого 2020 року не знала і не могла знати про відсутність у продавця ОСОБА_4 прав на відчуження спірного майна, оскільки правомочності продавця на таке відчуження були з`ясовані та підтверджені нотаріусом при укладенні договору купівлі-продажу.

Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічної заяви про визнання її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 .

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Львівської міської ради відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

29 вересня 2022 року від представника третіх осіб ОСОБА_9 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням останнього на лікуванні.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи предмет спору, складність справи, а також необхідність дотримання розумних строків розгляду справи колегія суддів вважає за необхідне відхилити вказане клопотання та проводити розгляд справи без участі представника третіх осіб ОСОБА_9 ..

В судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 29 вересня 2022 року, є дата складення повного судового рішення - 13 жовтня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що Львівська міська рада, звернувшись до суду з даним позовом, обґрунтовує мотивованість та підставність заявленої вимоги про витребування житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 в добросовісного набувача ОСОБА_1 в порядку ст.388 ЦК України, у зв`язку з тим, що спірне житлове приміщення є комунальною власністю та вибуло з володіння територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради поза волею власника.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 березня 2020 року, на підставі договору купівлі продажу квартири, серія та номер: 595, виданий 27 лютого 2020 року, видавник: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М., зареєстрований в реєстрі за №595, ОСОБА_4 продав ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 купила належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за 617 700 гривень.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 лютого 2020 року, на підставі договору купівлі продажу квартири, серія та номер: 31, виданий 27 січня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В., зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В., зареєстрованого в реєстрі за №31, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 прийняв у власність цю квартиру. Продаж квартири вчинено за 149 000 гривень. Згідно п.3 даного договору, квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 11 квітня 1996 року.

Також судом встановлено, що будинок АДРЕСА_3 до 2002 року перебував в оперативному управлінні Дистанції цивільних споруд на ст.Львів Львівської залізниці, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 28 грудня 2001 року №630 та ухвалою Львівської міської ради від 26 вересня 2002 №59.

З довідки ЛКП «Сигнівка» від 12 березня 2020 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 проживав основний квартиронаймач ОСОБА_7 , який вселився у квартиру на підставі ордера №000239 від 26 квітня 1969 року. Основний квартиронаймач помер і у квартирі зареєстрованих осіб немає.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 грудня 2019 №1127 надано ОСОБА_5 - сину ОСОБА_8 , черговика Львівської міської ради з 10 лютого 1987 №9518, у списку першочергового надання житла (багатодітна сім`я) з 10 лютого 1987 №1511, квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з двох осіб (він, брат ОСОБА_6 ). На підставі вказаного рішення виконавчим комітетом видано ордер на житлове приміщення №004889 від 25 грудня 2019 на ім`я ОСОБА_5 .

З службової записки Залізничної районної адміністрації на ім`я Львівського міського голови А.Садового від 17 лютого 2020 року вбачається, що Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради повідомила Львівського міського голову, що 11 березня 2019 року з ЛКП «Сигнівка» до районної адміністрації надійшла інформація про вільну квартиру АДРЕСА_1 , про що листом від 13 березня 2019 року повідомлялося керуючу справами виконкому та департамент житлового господарства. В даній квартирі було зареєстровано двоє осіб: основний квартиронаймач ОСОБА_7 , який проживав і був зареєстрований на підставі ордера № 000239 від 26 квітня 1969 року та який був знятий з реєстрації 06 лютого 2019 року у зв`язку із смертю, та його син ОСОБА_7 , який був знятий з реєстрації 01 березня 2019 року у зв`язку із смертю. На час смерті даних осіб квартира АДРЕСА_1 не була приватизована. ЛКП «Сигнівка» жодних документів на приватизацію згаданої квартири не оформляло. Проте, 10 лютого 2020 року в ЛКП «Сигнівка» звернувся гр. ОСОБА_4 для отримання довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку (форми №2), представивши договір купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В., зареєстрований в реєстрі за №31. У зв`язку з наведеним Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради просила доручити юридичному департаменту вивчити законність підстав набуття у власність зазначеної квартири.

Як вбачається з листа Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» від 24 вересня 2020 року до наявних баз даних відсутня інформація щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Постановляючи оскаржуване рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог ЛМР, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для витребування спірного майна у добросовісного набувача ОСОБА_1 ..

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись, виходячи із наступних обставин.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: частина 1 встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; частина 2 встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; частина 3 встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; частина 4 встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; частина 5 встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; частина 6 встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При цьому, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 79 ЦПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого , майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

У відповідності ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону.

Матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачкою у ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Барбуляк Х.М.

З вказаного договору вбачається, що квартира, яка продається, належана ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом JIMHO Куйбідою-Кришкевич Х.М. 27 січня 2020 року за реєстровим № 31, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50829498 від 27.01.2020 р.

Договір купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2020 р. зареєстрований в реєстрі за № 595.

Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Тлумачення ст. 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності в добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване в добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 645/4220/16-ц: «Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», №15123/03, §45, ЄСПЛ, 6.12.2007).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99).

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного ) -ю нормою.

Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне убезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленій у постанові від 13 листопада 2019 року по справі № 645/4220/16-ц.

У відповідності до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця її ва на відчуження.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 27 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом ЛMHO Куйбідою-Кришкевич Х.М. за р. № 31, відповідачем ОСОБА_3 було надано правовстановлюючий документ на квартиру АДРЕСА_1 , а саме свідоцтво про право власності, видане виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 11 квітня 1996 р.

Придбаваючи вказану квартиру ОСОБА_1 була цілком впевнена у законності її реалізації, жодною інформацією про те, що квартира якимось чином була незаконно реалізована попередніми власниками не володіла, вжила всіх необхідних заходів і засобів для того, щоб пересвідчитися у правомочності набуття такої попереднім власником.

Крім того, при укладанні договору купівлі-продажу від 27 лютого 2020 року приватним нотаріусом Барбуляк Х.М. було перевірено документи, на підставі яких зареєстровано право власності за ОСОБА_4 , сумніву у їх достовірності у нотаріуса не виникло, внаслідок чого було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири.

Таким чином, ОСОБА_1 при вчиненні правочину 27 січня 2020 р. не знала і не могла знати про відсутність у продавця ОСОБА_4 прав на відчуження спірного майна, оскільки правомочності продавця на таке відчуження були з`ясовані та підтверджені нотаріусом при укладанні договору купівлі- продажу від 27 січня 2020 p., у дійсності якого вона не мала підстав сумніватись.

Колегія суддів враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_12, який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до ОСОБА_12 як спадкоємця ОСОБА_11 , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру ОСОБА_12 стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви ОСОБА_12 про визнання його спадкоємцем ОСОБА_11По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені ОСОБА_12 для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності ОСОБА_12 Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях ОСОБА_12 В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій ОСОБА_12 було порушено. З огляду на, що ОСОБА_12 був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття ОСОБА_11 квартири ОСОБА_12 практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_11 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії ОСОБА_12 і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року)

Аналогічно обставинам, які мали місце у вищенаведеній справі ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, яка придбала спірну квартиру на підставі відплатного договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Барбуляк Х.М.

При цьому ОСОБА_4 набуто право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , який посвідчений ПНЛМНО Куйбідою-Кришкевич Х.М .

За вказаних обставин, існувало як мінімум два рівні гарантій перед тим, як спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_1 , відповідно до внутрішнього державного законодавства. Так, існував обов`язок нотаріуса Куйбіда - Кришкевич .М. переконатись, що перехід права власності на спірну квартиру до ОСОБА_3 відбувся відповідно до закону, а також приватний нотаріус Барбуляк Х.М. була зобов`язана переконатись у тому, що перехід права власності на спірну квартиру до ОСОБА_4 відбувся відповідно до закону.

Таким чином органи державної влади не забезпечили належної експертизи законності правочинів зі спірним нерухомим майном.

При цьому, як зазначено Верховним Судом, покупець не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на спірну квартиру може бути припинене у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів із нерухомим майном.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для витребування спірної квартири з володіння добросовісного набувача ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України добросовісним набувачем визнається набувач, який не знав і не міг знати, що майно ним придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Згідно із абзацами 1, 3-5 п. 25 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 р. №5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувана не є безспірним доказом добросовісності набувача. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувана на відчуження майна.

У постанові від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16-ц ВС зазначив про те, що факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням.

У постанові від 12 лютого 2020 року у справі №761/17142/15-ц (провадження № 61-12309св19) ВС вказує, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідками. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18).

Згідно з положеннями чинного процесуального законодавства формулювання способу (способів) захисту є обов`язковим, якщо захист права власності здійснюється у судовому порядку (п. 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК).

Належність способу захисту традиційно розуміється таким чином: спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права; способу (характеру) порушення; наслідкам, які спричинило порушення; правовій меті, до якої прагне суб`єкт захисту (постанова ВС у складі КГС від 08.05.2018 у справі №910/1607/17).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова ВС у складі КГС від 27.11.2018 у справі №908/236/18).

Позивач може вдатися до такого способу захисту, як відшкодування завданої йому майнової шкоди та моральної шкоди (частина З статті 386 ЦК України). Відповідачами за цим позовом можуть бути особи, з вини яких така шкода була заподіяна (постанова ВП ВС від 01.10.2019 у справі №910/3907/18).

Відтак, обов`язок щодо відшкодування збитків, завданих таким незаконним відчуженням може бути покладений лише на осіб, у діях/протиправній поведінці котрих наявна вина та умисел на незаконне заволодіння й відчуження спірного комунального майна, та до котрих законний власник майна територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради (відповідач за зустрічним позовом) не належить.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Неналежними сторонами - є особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) викладено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова ВС від 12.04.2021 року у справі № 564/2227/17 провадження № 61-39960сво18).

За наведених обставин, у зв`язку із неналежністю та неефективністю способу захисту, заявленого позивачем за зустрічним позовом, неналежністю обраного ним відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 із скасуванням рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом Львівської міської ради. В решті рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом Львівської міської ради - скасувати.

У задоволенні позовної вимоги про витребування з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер ОНМ: 101) та стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 судових витрат - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 1668 грн. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.