ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4607/22 Справа № 199/5470/21 Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури, суду та відшкодування витрат, понесених за надання професійної правничої допомоги,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом(а.с. 1-5) та в подальшому подала заяву про зміну позовних вимог (а.с. 113), в якій просить стягнути з Державного бюджету України на її користь 500 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, 81 000,00 грн на відшкодування витрат, а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 01.07.2015 року в провадженні СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходилося кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000543, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

02.10.2015 року за місцем проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.09.2015 року по справі № 200/19951/15-к, було проведено обшук, під час якого були вилучені належні позивачу речі та документи.

12.02.2016 року постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області Кривдюка С.В. виділено з кримінального провадження №0000543 в окреме провадження № 0000090 матеріали досудового розслідування в копіях у відношенні службових осіб ТОВ «МД ІСТЕЙТ» за фактом неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якщо вони спричинили тяжкі наслідки юридичній особі, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

22.02.2016 року у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000090 від 12.02.2016 року, ОСОБА_1 , було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України щодо неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумліне ставлення до них, якщо вони спричинили тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам юридичної особи.

29.02.2016 року прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області Кривдюком С.В. було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000090 від 12.02.2016 року за звинуваченням ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та направлено справу до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

07.02.2020 року вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі № 202/1310/16-к (1-кп/202/14/2020) ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 367 КК України у зв`язку з недоведеністю у її діях складу кримінального правопорушення та виправдано.

21.09.2020 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду по справі № 202/1310/16-к (провадження № 11-кп/803/1303/20) вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2020 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

22.04.2021 року постановою Верховного суду по справі № 202/1310/16-к (провадження №51-5918 км20) вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21.09.2020 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Таким чином, безпідставне кримінальне переслідування, як зазначає позивач, тривало з 22.02.2016 року по 21.09.2020 року, тобто протягом 53 місяців 28 днів, що завдало їй моральної та матеріальної шкоди.

Внаслідок майже п`ятирічного кримінального переслідування позивач втратила нормальні життєві зв`язки, матеріальне благополуччя сім`ї, втратила здоров`я. Моральна шкода полягає у фізичному болі і стражданнях, переживаннях, завданих правоохоронними органами, а також погіршенням стану здоров`я, постійне перебування в стресі, пов`язаному із слідчими діями і численними судовими засіданнями, яких в суді першої інстанції відбулось більше 50, призвело до синусової тахікардії, хронічного циститу, стресового тримання сечі, язви шлунку, що підтверджується відповідними медичними документами.

Крім того, у зв`язку із обвинуваченням позивача, у її матері ОСОБА_2 різко погіршився стан здоров`я, підвищився артеріальний тиск. В червні та жовтні 2016 року вона була госпіталізована з діагнозом ішемічний інсульт, а після перенесеного інфаркту померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не дочекавшись виправдання доньки судом.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2022 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, про стягнення моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури, суду та відшкодування витрат, понесених за надання професійної правничої допомоги -задоволено частково.

Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду 200 000,00 грн.

Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу у зв`язку із кримінальним провадженням в розмірі 81 000,00 грн.

Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат у вигляді витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 13 000,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Судові витрати у вигляді судового збору віднесено на рахунок держави (а.с. 116-119).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою (а.с. 128-130), в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, та просить рішення суду скасувати в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди в сумі 300 000,00 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, Державна казначейська служба Українизвернулась з апеляційною скаргою (а.с. 140-147), в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області скористалось своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України та подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення (а.с. 162-166).

Інші сторони по справі своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України не скористались.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби Українизадовольнити частково, а рішення суду скасувати з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Кривдюка С.В. від 12 лютого 2016 року «Про виділення матеріалів досудового розслідування» виділено з кримінального провадження № 0000543 в окреме провадження матеріали досудового розслідування в копіях у відношенні службових осіб ТОВ МД «Істейт» за фактом неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, якщо вони спричинили тяжкі наслідки юридичній особі, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 УКК України (а.с. 38).

22.02.2016 року у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000090 від 12.02.2016 року, ОСОБА_1 , було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України щодо неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумліне ставлення до них, якщо вони спричинили тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам юридичної особи.

29.02.2016 року прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області Кривдюком С.В. було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000090 від 12.02.2016 року за звинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та направлено справу до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 39-41).

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року (справа № 202/1310/16-к, провадження № 1-кп/202/14/2020) ухвалено ОСОБА_1 визнати невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 367 КК України у зв`язку з недоведеністю у її діях складу кримінального правопорушення та виправдати її (а.с. 42-50).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року залишено без змін (а.с. 51-56).

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 22 квітня 2021 року вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21.09.2020 року залишено без змін (а.с. 57-62).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 незаконно перебувала під кримінальним переслідуванням з 22.02.2016 року по 21.09.2020 року (53 місяців 28 днів).

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості і справедливості, а також враховуючи характер, обсяг і тривалість страждань, яких позивач ОСОБА_1 зазнала у зв`язку із пред`явленням обвинувачення у скоєнні злочину щодо якого вину не доведено, перебуванням під слідством і судом, погіршення стану здоров`я, що підтверджується наданими медичними документами, погіршенням здоров`я матері ОСОБА_2 і в подальшому її смерті, необхідністю докладати значних додаткових зусиль для відновлення та організації життя та здоров`я, та прийшов до висновку, що розмір моральної шкоди на користь позивача слід визначити 200 000 грн.

Задовольняючи вимоги про відшкодування витрат, понесених за надання професійної правничої допомоги у кримінальному провадженні у сумі 81 000,00 грн, а також витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції при розгляді даної справи у сумі 13 000,00 грн, суд першої інстанції врахувавши, що клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, від відповідачів не надходило, обставини щодо неспівмірності витрат суду не повідомлялись та не доводились, а тому дійшов до висновку щодо їх доведеності та обгрунтованості.

Проте, колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що внаслідок безпідставного кримінального переслідування, їй завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках постановлення виправдувального вироку суду(пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

У справі, яка переглядається, установлено, що внаслідок безпідставного кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої вона набула на підставі виправдувального вироку Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року, залишеного без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року та постановою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року.

Суд першої інстанції дійшов правильно врахував період перебування позивача під кримінальним переслідуванням, тобто з 22 лютого 2016 року - повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до 21 вересня 2020 року - набрання вироком законної сили на підставі ухвали Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року, проте, суд першої інстанції дійшов до помилкового підрахунку, що період перебування позивача під слідством та судом складає 53 місяці та 28 днів, оскільки, вказаний період складає 54 місяці та 30 днів.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2022 року становить 6 500,00 грн.

Таким чином, розмір відшкодування позивачу моральної шкоди не може бути меншим ніж 360 420 грн (351 000 грн за 54 місяці + 9 420,00 грн за 30 днів).

Суд першої інстанції визначив і встановив правильний період перебування позивача під слідством і судом, за який позивач має право на відшкодування моральної шкоди, однак, при визначенні розміру відшкодування такої шкоди допустив арифметичну помилку зазначивши, що такий розмір складає 178 704 грн, оскільки, при розрахунку 6 500 грн (мінімальна заробітна плата) х 53 місяці = 344 500,00 грн, а не 178 704 грн, як порахував суд, а також не вірно взяв розмір погодинної заробітної плати на 2022 рік у розмірі 39,36 грн замість вірного 39,25 грн у зв`язку з чим не вірно вирахував розмір відшкодування за 28 днів, та стягнув компенсацію у розмірі, який є меншим відповідно до норм закону та періоду перебування позивача під слідством і судом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 з цього приводу є обґрунтованими, а тому беруться колегією суддів до уваги.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності факту завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку з незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності, оскільки сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин (кримінальне правопорушення), вчинення якого не було доведено, є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував конкретні обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, глибину переживань у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, змін у житті, а також засади розумності, виваженості та справедливості. Однак, не вірно вирахував вказаний період, допустився арифметичної помилки при розрахунку суми, а також взяв не вірний розмір погодинної заробітної плати на 2022 рік.

При цьому суд правильно стягнув компенсацію моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Разом з тим зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21).

Враховуючи вказане колегія суддів бере до уваги доводи скарги Державної казначейської служби України, що вона хоча і є самостійним суб`єктом цивільних правовідносин, однак, згідно пред`явленого позову є виключно органом через який держава реалізовує свою правосуб`єктність.

Інші доводи скарги Державної казначейської служби України до уваги не беруться, оскільки вказані доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та до переоцінки доказів, однак, оцінка доказів є прерогативою суду, а переоцінка доказів чинним законодавством не передбачена.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державного казначейства України, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Доводи скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції не враховано в повному обсязі обставини справи при визначені розміру моральної шкоди, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані доводи зводяться до незгоди апелянта з визначеним розміром моральної шкоди, проте, суд визначаючи розмір відшкодування керувався принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім того, слід зауважити, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Щодо витрат на правову допомогу колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК україни судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 7, 48 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Стосовно витрат на правову допомогу понесених у кримінальному провадженні.

Задовольняючи вимоги про відшкодування витрат, понесених за надання професійної правничої допомоги у кримінальному провадженні у сумі 81 000,00 грн суд першої інстанції врахувавши, що клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, від відповідачів не надходило, обставини щодо неспівмірності витрат суду не повідомлялись та не доводились, дійшов до висновку щодо їх доведеності та обгрунтованості, і колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Відповідно до вимог п. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно п. 4 ч. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Згідно Договору про надання правових послуг в кримінальному провадженні від 04.07.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Шокуровим Д.Г., додатком № 1 від 04.07.2016 року до вищезазначеного Договору, яким погоджено між сторонами розмір та порядок оплати адвокатських послуг (гонорару), квитанцією № 21/05-1 від 21 травня 2021 року про отримання грошових коштів за Договором про надання правових послуг адвоката в кримінальному провадженні від 04.07.2016 року з додатком № 1 від 04.07.2016 року, а також актом від 11.05.2021 року прийому-передачі наданих правових послуг адвоката за договором про надання правових послуг адвоката в кримінальному провадженні від 04.07.2016 року, встановлено та підтверджено факт понесення позивачем ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у зв`язку із кримінальним провадженням відносно неї в сумі 81 000,00 грн (а.с. 28-34, 68).

Стосовно витрат на правову допомогу понесених при розгляді даної справи у розмірі 13 000 грн.

Задовольняючи в цій частині вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності, проте, колегія суддів не погоджується з вказаними висновками виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача ОСОБА_1 у даній справі захищає адвокат Шокуров Д.Г. на підставі договору б/н про надання правничої допомоги від 12.07.2021 року (а.с. 35, 69-70).

Розділом 4 вказаного договору визначений перелік послуг адвоката та їх вартість.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18).

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів, що свідчать про перелік фактично наданих послуг адвокатом та про оплату наданих послуг у розмірі заявленому позивачем, а також те, що згідно заяви про зміну позовних вимог (а.с. 113) ОСОБА_1 не ставить вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 13 000 грн колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог стягуючи вказані витрати.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, однак, допустив помилки при здійсненні розрахунку суми компенсації моральної шкоди, дійшов помилкових висновків щодо порядку стягнення моральної шкоди та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 13 000 грн, а тому апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури, суду та відшкодування витрат, понесених за надання професійної правничої допомоги задовольнити частково.

Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 360 420 (триста шістдесят тисяч чотириста двадцять) грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 81 000 (вісімдесят одна тисяча) грн щодо відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні № 0000090.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова