Справа №760/7943/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді - Оксюти Т.Г.

при секретарі - Горупа В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просила кредитний договір «Автопакет» № 72/П/76/2008-840 укладений 26 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого стало ПАТ «КБ «Надра», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, є новий Кредитор - ТОВ «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс», визнати недійсним з моменту його укладення та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, зобов`язавши ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» повернути ОСОБА_1 сплачені нею кошти за договором «Автопакет» №72/П/76/2008 - 840 від 26 лютого 2008 року, а саме відсотки у розмірі 13,8 % річних, прострочені відсотки за користування кредитом, відсотки за користування кредитною лінією, пеню, інших обов`язкових платежів передбачених договором «Автопакет» №72/П/76/2008 - 840 від 26 лютого 2008 року, штрафні санкції та комісії, крім тіла кредиту (фактично одержаної суми кредиту).

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26.08.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого стало ПАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір Автопакет №72/П/76/2008-840, відповідно до якого позивач отримала кошти в іноземній валюті 33651,09 доларів США, строком користування з 26.02.2008 року до 26.01.2015 року, зі сплатою відсотків у розмірі 13,8 річних.

На даний час правонаступником ПАТ «КБ «Надра» є ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» відповідно до договору відступлення права вимоги за кредитним договором №GL48N718070_A102 від 20.08.2020 року.

Позивач вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним оскільки кредитний договір № 72/П/76/2008-840 від 26.02.2008 року за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує її права та законні інтереси.

При підписанні договору № 72/П/76/2008-840 від 26.02.2008 року про надання кредиту, кредитодавець вніс у договір умови, які суперечать законодавству та банк не повідомив позивача як споживача фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, у письмовій формі про існуючі форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача, не повідомив про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування та не надав в повному обсязі необхідної, інформації про умов кредитування як того вимагає Закон України «Про захист прав споживачів». Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, передбачають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків і спрямовані на погіршення становища позивача.

Вважає, що її було введено в оману стосовно всіх істотних умов кредитного договору, що є підставою для визнання його недійсним.

При наданні кредиту, кредитодавець ненадав повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, що привело придбання мною продукції (послуг), яка не має потрібних споживачеві властивостей,- що дає мені право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих збитків.

Фактично, позивача не було ознайомлено з основними умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту, перед укладанням кредитного договору «Автопакет» №72/П/76/2008-840 від 26.02.2008 року, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та передбаченими п.2.1 «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженими Постановою правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 року.

Крім того, банк порушив вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2.1, п. 2.4, п.3.2, п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 року.

Позивача також про валютні ризики не попереджали, а ні в усній, а ні в письмовій формі. Таким чином, кредитодавець порушив моє право, як споживача на інформацію.

Зазначила, що а ні Розділ 4, а ні кредитний договір взагалі, не містять порядку зміни кредитного договору який враховував би інтереси споживача (позичальника), взагалі не містить умови про порядок припинення кредитного договору, а це є суттєвими умовами (ст. 628 ЦКУ), то кредитний договір в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Фактично, ще в момент підписання кредитного договору позивача було поставлено в невигідне та таке, що порушує її права становище.

На підставі вищевикладеного просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16.04.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

У встановлений строк відзив від відповідача не надійшов.

30.04.2021 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог та клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.05.2022 року у задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у позові слід відмовити з огляду на наступне.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснює, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Згідно з положеннями статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦПК України визначає підстави для визнання правочинів недійсними.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до положень статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із статтею 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до положень статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Як визначає стаття 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Судом встановлено, що 26 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого стало ПАТ «КБ «Надра», укладено кредитний договір «Автопакет» № 72/П/76/2008-840 відповідно до умов якого позивач отримали кошти в іноземній валюті в сумі 33651,09 доларів США, що в еквіваленті при перерахуванні на гривну по офіційному курсу НБУ на день отримання кредиту складає 169601,49 грн., строком з 26.02.2008 року до 26.02.2015 року та виплати у валюті відсотків у розмірі 13,8 % річних.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позивачем, як позичальником було передано в заставу придбаний по договору купівлі-продажу №2112-11-1К від 21 грудня 2007 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Свобода-Авто» автомобіль марки Nissan, модель X-Trail, рік випуску - 2007. Загальна вартість якого з урахуванням здійсненої мною передплати, складає 188820,00 грн., що в еквіваленті при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день прийняття автотранспортного засобу у заставу складає 37390 доларів США 00 центів.

04.08.2020 року ПАТ «КБ» «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ» «Надра» Білої І.В., та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП», за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону №UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року, було укладено договір GL48N718070_А_1 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави стадо Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП».

04.08.2020 року ПАТ «КБ» «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ» «Надра» Білої І.В., та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП», на підставі Договору GL48N718070_А2 купівлі - продажу майнових прав, за яким всі майнові права та обов`язки перейшли до ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП, правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору GL48N718070_А_3 про відступлення прав вимоги від 04.08.2020 за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави стадо ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП».

20.08.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ДНІПРОФІНАНСГРУП», та Товариство з обмеженою відповідальністю « Фінанс Проперті Груп» уклали Договір GL48N718070_А101 купівлі - продажу майнових прав, за яким всі майнові права та обов`язки перейшли до ТОВ « Фінанс Проперті Груп».

У подальшому правонаступником усіх прав та обов`язків ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП», на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитним договором № GL48N718070_А102 від 20.08.2020 року стало ТОВ « Фінанс Проперті Груп», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору відступлення прав вимоги від 26.08.2020 року за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та всіма іншими похідними договорами є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс».

Позивач просила кредитний договір «Автопакет» № 72/П/76/2008-840 укладений 26 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого стало ПАТ «КБ «Надра», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, є новий Кредитор - ТОВ «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс», визнати недійсним з моменту його укладення та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, зобов`язавши ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» повернути ОСОБА_1 сплачені нею кошти за договором «Автопакет» №72/П/76/2008 - 840 від 26 лютого 2008 року, а саме відсотки у розмірі 13,8 % річних, прострочені відсотки за користування кредитом, відсотки за користування кредитною лінією, пеню, інших обов`язкових платежів передбачених договором «Автопакет» №72/П/76/2008 - 840 від 26 лютого 2008 року, штрафні санкції та комісії, крім тіла кредиту (фактично одержаної суми кредиту).

В обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору позивач посилалась на те, що ПАТ «КБ «Надра» було введено її в оману щодо умов договору, він був укладений на невигідних та несправедливих умовах для неї, що є порушенням ст. 10, ч. 2 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позичальника не було повідомлено про сукупну вартість кредиту та не відібрано письмового підтвердження про ознайомлення з умовами та правилами кредитного договору, не попереджено про валютні ризики. банк порушив вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2.1, п. 2.4, п.3.2, п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 року

Тобто, на думку позивача, банк свідомо ввів її в оману щодо істотних умов договору, на що слід зазначити наступне.

Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (які були чинні станом на день укладення кредитного договору). Ці Правила розроблено відповідно до пункту 4 статті 7 Закону України «Про Національний банк України» (679-14), статей 47, 49 та 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (2121-14 ), статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (1023-12), з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів (далі - кредитні договори), запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації. Ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту.

Згідно з пунктом 2.1 зазначеної постанови, Банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке:

а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу;

б) умови кредитування, зокрема:

можливу суму кредиту;

строк, на який кредит може бути одержаний;

мету, для якої кредит може бути використаний;

форми та види його забезпечення;

необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача;

тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо);

переваги та недоліки пропонованих схем кредитування;

в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням:

процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо);

варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги;

можливості та умов дострокового повернення кредиту;

г) інші умови, передбачені законодавством.

Пункт 3.1 Постанови визначає, що Банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке:

значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;

перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Згідно з п.3.2 Постанови, Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Пункт 3.3 Постанови передбачав, що Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Крім того, згідно з п.3.4 Постанови, Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити:

вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу;

обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо);

про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням;

правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Крім того, частини 2 та 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначала, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту;

2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;

4) право дострокового повернення кредиту;

5) річна відсоткова ставка за кредитом;

6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини що перед укладенням кредитного договору їй не було надано письмове повідомлення у відповідності до Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Крім того, згідно з ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснює, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивач не надала суду доказів що її було введено в оману під час укладення кредитного договору.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Позивач в позовній заяві не зазначила, які умови є несправедливими.

Позивач також посилається на те, що відповідачем не було їй повідомлено, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе саме вона, як споживач.

Згідно роз`яснень п. 15 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення ч. 2 ст. 652 ЦК України і виходити з того, що закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених ч.2 цієї статті, при істотній зміні обставин.

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Наприкінці 2008 року в України розпочався розвиток кризових явищ, зокрема, в фінансовому секторі, що призвели до знецінення національної валюти України, зростання курсу іноземних валют, в т.ч. долара США та фінансової кризи.

У зв`язку з фінансовою кризою істотно змінилися обставини, якими сторони керувались при укладенні Кредитного договору, а саме у зв`язку зі зростанням курсу долара США, збільшився гривневий еквівалент розміру кредиту та передбачених кредитним договором платежів.

Зазначені обставини визнаються судом загальновідомими, тому, відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню.

Разом з тим, позивач, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, не довела наявності визначеної п. 1 ч. 2 ст. 652 ЦК України обставини того, що в момент укладення договору позивач, з огляду на визначену п. 1.1.4 договору від 26.02.2008 року дату остаточного повернення кредиту 26.02.2015 року, виходила з того, що відповідна зміна обставин не настане.

Крім того, та обставина, що ризик зміни обставин несе позичальник за кредитним договором, також випливає зі звичаїв ділового обороту, що, зокрема, знайшло відображення в п. 3.8 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року (зареєстрована в Міністерстві юстиції 25.05.2007р. №541/13808 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачам про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», відповідно до якого, вразі надання кредиту в іноземній валюті, банки зобов`язані попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач.

При підписанні вказаного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на які позивач посилається у своїй позовній заяві.

Судом достовірно встановлено, що договір «Автопакет» №72/П/76/2008-840 від 26.02.2008 року відповідає усім вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановленим ст. 203 ЦК України, зокрема зміст договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, отже підстави для визнання його недійсним відсутні.

Крім того, позивач була ознайомлена з умовами договору, про що свідчить її особистий підпис у договорі та не заперечувала його умови, порядок укладення тощо. Договір укладений 26.02.2008 року тоді як позивач звернулась до суду 31.03.2021 року, вважаючи кредитний договір недійсним (через 13 років після укладення оспорюваного договору).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, так як позивачем не доведено належними та допустимими доказами що під час підписання кредитного договору позивача було введено в оману, не досягнуто згоди із усіх істотних умов та порушено вимоги діючого законодавства при його укладенні, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 192, 203, 215, 533, 627, 638, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 27-30, 57-58, 60, 61, 77, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» визнання кредитного договору недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: