ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/575/21 Номер провадження 22-ц/814/705/22Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді-доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник відповідача адвокат Волков Д.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 адвоката Волкова Дмитра Вадимовича та представника ОСОБА_2 адвоката Акрітова Кіріака Костянтиновича

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 листопада 2021 року, ухвалене суддею Куцин В.М., повний текст рішення складено - 14 листопада 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, -

В С Т А Н О В И В:

18 березня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.

Позовна заява мотивована тим, що вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області (справа №541/237/18, провадження № 1-кп/541 /84/2018) від 6 березня 2018 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Вирок набрав законної сили. Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області (справа №541/343/18, провадження № 1-кп/541 /24/2018) від 19 лютого 2019 року з урахуванням змін, згідно ухвали Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, ОСОБА_2 визнано винуватим у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 121 КК України, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років; ОСОБА_4 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 122 КК України та призначено покарання у виді 4 роки 6 місяців позбавлення волі. За обома вище вказаними кримінальними провадженнями позивача, як дружину померлого ОСОБА_5 (потерпілого від вищевказаних злочинів), визнано потерпілою. Під час судового розгляду справи №541/237/18 (провадження № 1-кп/541 /84/2018) нею не заявлявся цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки фізично вона не встигла його підготувати та надати відповідні докази, адже справа розглядалась окремо від основної за спрощеною процедурою. Під час судового розгляду справи №541/343/18 (провадження №1-кп/541/24/2018) нею було заявлено цивільний позов про відшкодування матеріальних збитків, який було задоволено частково. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди вона заявила окремо у порядку цивільного судочинства шляхом подання даного позову на підставі вище вказаних вироків суду, що набрали законної сили, та висновку №224 судово-психологічної експертизи від 26.06.2018 року, складеного судовим експертом О.О.Сліпець Полтавського відділення при Харківському науково-дослідному інституті судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса. Зазначала, що оскільки перебіг позовної давності для позивача розпочався із моменту набуття відповідачів статусу підозрюваних у кримінальному провадженні, а також з урахуванням того, що цивільний позов було направлено на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства після визнання відповідачів винними у зазначених вище кримінальних провадженнях, строк позовної давності за вимогами про відшкодування шкоди не пропущено, що узгоджується з позицією Верховного Суду у справі № 452/435/17 від 02 вересня 2020. Позивач просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь моральну шкоду, що була заподіяна внаслідок вчинення злочину, у розмірі 1 458 000,00 грн., стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду, що була заподіяна внаслідок вчинення злочину, у розмірі 1 458 000,00 грн., стягнути з ОСОБА_4 на її користь моральну шкоду, що була заподіяна внаслідок вчинення злочину, у розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 листопада 2021 рокупозов ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з кожного на користь ОСОБА_3 по 350 000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 30 000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з кожного на користь держави по 5 248,80 грн. судового збору, від сплати якого був звільнений позивач.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 681,00 грн. судового збору, від сплати якого був звільнений позивач.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з огляду на положення ч. 5 ст. 128 КПК строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням майнової та/або моральної шкоди під час кримінального провадження, не може бути обмежений спливом позовної давності за правилами ЦК. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 серпня 2019 року, справа № 652/219/17, провадження № 51- 9366 км18. Зважаючи на вище викладене, суд визнав безпідставними доводи відповідача ОСОБА_1 та представників відповідачів адвокатів Волкова Д.В та Акрітова К.К. про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки вказаний строк, у межах якого може особа звернутися з вимогою про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не може бути обмежений спливом позовної давності. Судом також враховано, що внаслідок протиправної поведінки відповідачів позивач зазнала моральної шкоди, однак заявлена позивачем сума відшкодування моральної шкоди у розмірі по 1 458 000,00 грн. з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та 100 000,00 грн. з ОСОБА_4 є надмірною. При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, судом враховано глибину та ступінь моральних і душевних страждань ОСОБА_3 , яких вона зазнала у зв`язку з вчиненням протиправних дій відповідача, їх тривалість, а також виходячи з принципу розумності та справедливості. Крім цього, судом визнано безпідставними доводи представників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо необхідності визнання недопустимим доказом висновку експерта. Судом визнано, що висновок від 26 червня 2018 року № 224 склала судовий експерт Полтавського відділення при Харківському науково дослідному інституті судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Сліпець О.О., яка є кваліфікованим експертом з відповідною освітою та стажем роботи, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК. Сторона захисту не була позбавлена можливості заявити перед судом клопотання про виклик експерта для допиту та роз`яснення висновку, зокрема й з`ясувати питання, яку медичну документацію використовував експерт та інше, однак таким правом не скористалась. Судом визнано, що наданий висновок судово-психологічної експертизи № 224 від 26 червня 2018 року відповідає вимогам КПК та Закону України «Про судову експертизу», а сторона захисту за наявності підстав, передбачених ст. 332 КПК, мала можливість заявити клопотання про призначення повторної (додаткової) експертизи.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Волков Д.В., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем у суді першої інстанції не було заявлено клопотання про поновлення строків позовної давності та необґрунтовано поважність причини пропуску строку на звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди. В той же час, позивачем не надано до суду будь-яких доводів у заявах по суті справи на спростування доводів відповідачів щодо пропуску строків позовної давності. Відтак, судом першої інстанції у задоволенні позову мало бути відмовлено через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, що є порушення норм матеріального права, та перешкодило суду прийняти законне та обґрунтоване судове рішення. Зазначає, що у даній справі спір стосується деліктних правовідносин, відшкодування шкоди, завданої злочином, де необхідно було встановити вину, яка є однією з обов`язкових підстав цивільно-правової відповідальності. Наведена позиція відповідача узгоджується з висновком Верховного суду, викладеним у постанові від 21.01.2020 року у справі №452/435/17. Крім того зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тій обставині, що розмір позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заявленої позивачем, є надмірним та необґрунтованим, порушує принцип розумності та справедливості та призведе до безпідставного збагачення позивача, при цьому посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені при розгляді справи №752/17832/14-ц.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Акрітов К.К., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки підозру ОСОБА_2 було оголошено 17 вересня 2017 року, тому відповідно трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, сплинув 16 вересня 2020 року, а позивач звернулася із позовом лише у березні 2021 року, тобто після закінчення строку позовної давності. Звертає увагу, що постанова Верховного Суду, на підставі висновку якої обґрунтовували свою позицію відповідачі у справі, була прийнята пізніше, ніж постанова, з врахуванням якої мотивував своє рішення суд першої інстанції. Вважає, що саме останньою правовою позицією мав керуватися суд при вирішенні спору. Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, зважаючи на відсутність у ОСОБА_2 будь-якого майна та доходів, наявність на утриманні неповнолітньої доньки, вважає, що суд першої інстанції не дотримався правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі 752/17832/14-ц та не врахував належним чином матеріальний та соціальний стан відповідача.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції вбачається, що вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області (справа №541/237/18, провадження № 1-кп/541 /84/2018) від 06 березня 2018 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Вирок набрав законної сили 06.04.2018 року (т.1 а.с. 8-11).

Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області (справа №541/343/18, провадження № 1-кп/541 /24/2018) від 19 лютого 2019 року, з урахуванням ухвали Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, ОСОБА_2 визнано винуватим у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 121 КК України, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, ОСОБА_4 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 122 КК України, та призначено покарання у виді 4 роки 6 місяців позбавлення волі. Зменшено розмір моральної шкоди та стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 солідарно на користь потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 100 000 грн. кожному у відшкодування моральної шкоди, завданої злочином (т.1 а.с. 12-21).

Згідно вище вказаних вироків судом першої інстанції встановлено, що 12 липня 2017 року у період часу з 01 години до 02 години ОСОБА_2 , діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_1 та особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, залучивши для допомоги у подоланні фізичного спротиву потерпілого та заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , на ділянці місцевості поблизу будинку АДРЕСА_1 умисно, з метою залякування, нанесли ОСОБА_5 металевими предметами, руками та ногами не менше чотирьох ударів в область голови та не менше чотирьох ударів по тулубу, чим спричинили потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Щодо строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з наступного.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до приписів ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК встановлено кінцеву межу строку звернення з цивільним позовом про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням майнової та/або моральної шкоди під час кримінального провадження: «до початку судового розгляду». При цьому кримінальний процесуальний закон жодним чином не пов`язує такі межі зі спливом позовної давності за правилами ЦК.

Враховуючи вищезазначене та з огляду на положення ч. 5 ст. 128 КПК, суд першої інстанції дійшов висновку, що строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням майнової та/або моральної шкоди під час кримінального провадження, не може бути обмежений спливом позовної давності за правилами ЦК.

При цьому, судом першої інстанції врахована правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі № 652/219/17, провадження №51- 9366 км18, тому суд першої інстанції визнав безпідставними доводи відповідача ОСОБА_1 та представників відповідачів адвокатів Волкова Д.В та Акрітова К.К., що позивачем пропущений строк звернення до суду, оскільки вказаний строк, у межах якого може особа звернутися з вимогою про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, не може бути обмежений спливом позовної давності .

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Згідно вище вказаних вироків, судом першої інстанції встановлено, що потерпіла від кримінального правопорушення ОСОБА_3 з цивільним позовом в межах кримінального провадження не зверталася.

Згідно ч.1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі вище викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_3 подана в межах строку позовної давності та в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушення, підлягає частковому задоволенню.

Моральна шкода завдана позивачу полягає у виникненні гострої психічної травми, суттєві та незворотні перешкоди у вигляді втрати чоловіка, порушення структури її сім`ї, в існуванні у неї інтенсивних негативних переживань непоправної втрати, горя, довічного руйнування структури сім`ї, порушення життєвих планів, руйнування ідеалів, втрати життєвих цілей, погіршення стану здоров`я, що суттєво негативно змінило зміст життя та характер соціального функціонування позивача, зумовило неможливість задовольняти провідні потреби у емоційному зв`язку із значимою особою, відчуття прийняття та підтримки з боку чоловіка, спільної реалізації публічної діяльності, необхідності прикладати надлишкових психофізіологічних зусиль для пристосування до змінених умов життя.

При цьому, судом першої інстанції враховано, що внаслідок протиправної поведінки відповідачів позивач зазнала моральної шкоди, однак заявлена позивачем сума відшкодування моральної шкоди у розмірі по 1 458 000,00 грн. з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та 100 000,00 грн. з ОСОБА_4 є надмірною.

При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, суд першої інстанції врахував глибину та ступінь моральних і душевних страждань ОСОБА_3 , яких вона зазнала у зв`язку з вчиненням протиправних дій відповідача, їх тривалість, а також принципи розумності та справедливості, та визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачу з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з кожного по 350 000,00 грн. та з ОСОБА_4 - 30 000,00 грн.

Крім того, суд першої інстанції визнав безпідставними доводи представників відповідачів адвокатів Волкова Д.В. та Акрітова К.К. щодо необхідності визнання недопустимим доказом висновок експерта.

Так, судом першої інстанції встановлено, що висновок від 26 червня 2018 року № 224 склала судовий експерт Полтавського відділення при Харківському науково дослідному інституті судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Сліпець О.О., яка є кваліфікованим експертом з відповідною освітою та стажем роботи, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України. Сторона захисту не була позбавлена можливості заявити перед судом клопотання про виклик експерта для допиту та роз`яснення висновку, зокрема й з`ясувати питання, яку медичну документацію використовував експерт та інше, однак таким правом не скористалась. Указаним вище вимогам КПК та Закону України «Про судову експертизу» відповідає вказаний висновок судово-психологічної експертизи № 224 від 26 червня 2018 року, а сторона захисту за наявності підстав, передбачених ст. 332 КПК, мала можливість заявити клопотання про призначення повторної (додаткової) експертизи.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є стягнення з відповідачів моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.

Згідно ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За змістом ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Аналіз указаних положень чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що їх можливо застосувати лише у випадку встановлення протиправної поведінки та/або неправомірних дій особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та завдала таким правопорушенням шкоди потерпілій особі.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, а на відповідача - відсутність такої шкоди, а також те, що шкоду було завдано не з його вини.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оскільки вина відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була встановлена відповідними вироками суду, що набрали законної сили, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з них на користь позивача моральної шкоди.

Доводи апеляційних скарг про те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано строк позовної давності, є необґрунтованими, виходячи наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Згідно матеріалів справи та не заперечується сторонами у справі, потерпіла від кримінального правопорушення ОСОБА_3 з цивільним позовом про стягнення моральної шкоди в межах кримінального провадження не зверталася.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції, у цій справі спір стосується деліктних правовідносин, відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, де необхідно було встановити вину, яка є однією з обов`язкових підстав цивільно-правової відповідальності, на відміну, наприклад від відшкодування шкоди, завданої при дорожньо-транспортній пригоді чи за незаконне засудження, де вина не є обов`язком доведення для позивача.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суд.

Оскільки вину ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення, яким позивачу завдано моральної шкоди, встановлено вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 березня 2018 року, який набрав законної сили 06 квітня 2018 року, а вина відповідача ОСОБА_2 встановлена відповідно вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 лютого 2019 року, який набрав законної сили 22 грудня 2020 року, то саме з цієї дати (06 квітня 2018 року та 22 грудня 2020 року відповідно) слід відраховувати момент, з якого особа дізналася про порушення свого права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 з позовом про відшкодування моральної шкоди звернулася до суду 18.03.2021 року, тобто в межах строку позовної давності.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у справі № 452/435/17 та №766/16347/20, які згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовна заява ОСОБА_3 подана в межах строку позовної давності.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3 завдано моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями, викликаними втратою чоловіка, батька малолітньої дитини, однак заявлений розмір моральної шкоди є явно завищеним, тому враховуючи принцип розумності і справедливості, обґрунтовано зменшив заявлений розмір такої шкоди.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постановах від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17 (провадження № 61-40790св18), від 27 січня 2021 року у справі № 607/15258/19 (провадження № 61-4431св20).

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, № 4909/04, § 58).

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 7 873,20 грн. до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20 квітня 2022 року ОСОБА_2 відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 7 873,20 грн. до ухвалення судового рішення у справі, тому вказані суми судового збору підлягають стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Волкова Дмитра Вадимовича та представника ОСОБА_2 адвоката Акрітова Кіріака Костянтиновича - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04 листопада 2021 року- залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з кожного на користь держави по 7 873,20 гривень судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 травня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов