Провадження № 22-ц/4808/314/22
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Атаманюком Б.М. 02 грудня 2021 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 06 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подано позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги теплопостачання до квартири АДРЕСА_1 , в якій проживають відповідачі.

ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» оприлюднено договір про надання послуг централізованого опалення та підігріву води, як договір приєднання (офіційно опублікований на сайті www.tke.if.ua та в газеті «Західний кур`єр»), відповідно до ст.634 ЦК України. 05.10.2017р. позивачем оприлюднено Публічний договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячої води від 01.10.2017 р. (офіційно опублікований на сайті www.tke.if.ua та в газеті «Західний кур`єр» №40 (1613) від 05.10.2017). Цей договір є підставою для публічно-правових взаємовідносин підприємства з усіма без винятку споживачами, які підпадають під цю категорію.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Водночас, в перехідний період від моменту введення в дію (01.05.2019р.) Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року до моменту укладення нових договорів про надання комунальних послуг, пунктом 3 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. У разі, якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.

Боржники свої зобов`язання як споживачі виконували неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 01.07.2021 року утворилася заборгованість в розмірі 14 391,09 грн з оплати за постачання теплової енергії та гарячого водопостачання. Відсутність відповідача у квартирі, яка належить йому на праві власності, та факт відсутності реєстрації в цій квартирі не звільняє особу від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Просили стягнути заборгованість солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за надані послуги теплопостачання в розмірі 14 391,09 грн та судовий збір (а.с.2-3).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання за особовим рахунком № НОМЕР_1 , за період з 01 липня 2018 року по 01 липня 2021 року в розмірі 11 401 грн 71 коп. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» судовий збір в розмірі 1798 грн 52 коп. У задоволенні позову Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання відмовлено (а.с.49-53).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на його незаконність.

Апелянт вказує, що суд не взяв до уваги норми ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме п.2 ст.17, відповідно до якого: «Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов`язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов`язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм оплати. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту». Також п.3.3 ст.18: «визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Несправедливими, зокрема, є умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця».

Звертає увагу суду на те, що позивачем також порушено вимоги п.5 п.п.4 ст.19 Закону, вимагаючи оплату за послуги, які він не отримував від нього. В судовому засіданні не доведено факту отримання відповідачем послуг від позивача.

Вважає, що позивачем порушено п.1 п.п.3 ст.21 Закону, оскільки він нав`язує такі умови одержання послуг, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, а саме не надає інформації про об`єми наданих послуг.

З цих підстав просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.59).

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 264, 267, 526, ЦК України, ст. 1, 7, 9, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 №630 виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не являється власником квартири, зареєстрована за іншою адресою та не користується послугами ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», тому не може бути відповідачем в даній справі. Квартира на підставі договору купівлі-продажу належить відповідачу ОСОБА_1 , яким не доведено належними засобами доказування, що відключення від мереж централізованого опалення в його квартирі відбулося у відповідному порядку, встановленому законом, враховуючи строк позовної давності, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за період з 01.07.2018 року по 01.07.2021 року.

З таким висновком погоджується апеляційний суд, виходячи з такого.

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28.11.2005 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с.37).

Згідно адресних довідок, наданих відділом з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади м. Івано-Франківська Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради від 09.09.2021 року за №1470/64.3-1631 та №1471/64.3-1635, ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_2 (а.с.21, 22).

Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення щодо квартири АДРЕСА_1 .

На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію публічного договору з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01.10.2017 року ( без підписів сторін) (а.с.6-7).

Договір між позивачем та відповідачами не укладався.

Внаслідок неналежного виконання зобов`язання по оплаті наданих послуг, станом на 01.07.2021 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , виникла заборгованість перед позивачем в загальній сумі 14 391 грн 09 коп, що підтверджується розрахунком боргу за період з 01.07.2018 року по 01.07.2021 року (а.с.4).

ОСОБА_1 до апеляційної скарги долучено написану ним 27.09.2010 року заяву, адресовану директору ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», із змісту якої встановлено, що заявник просить припинити надання послуг теплопостачання за адресою АДРЕСА_2 у зв`язку із переходом на альтернативну систему опалення. Зазначив, що технічні роботи з відключення проведені та просить направити комісію для складання акту про відключення від мережі централізованого теплопостачання (а.с.97).

Згідно акту про обстеження від 21.10.2010 року, складеного комісією житлово-експлуатаційної організації №6, в квартирі АДРЕСА_1 виявлено самовільно відрізані батареї (а.с.96).

Актом комісії від 21 лютого 2012 року в складі інженера теплової інспекції, заступника начальника району «Індустріальний» за адресою АДРЕСА_2 , де проживає власник ОСОБА_1 встановлено, що у вказаній квартирі проведено самовільне відключення приладів опалення від будинкової системи центрального опалення та гарячого водопостачання. Акт також підписано власником квартири ОСОБА_1 (а.с.95).

Хоча договір між позивачем та відповідачем не укладався, однак, обов`язок щодо ініціативи укладення договору покладається на споживача послуг, тому суд вірно визначив, що між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Цивільним Кодексом України та спеціальним законодавством: Законом України "Про теплопостачання", Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року N 1875-IV, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (Закон втратив чинність з 1 травня 2019 року (згідно із Законом України від 9 листопада 2017 року N 2189-VIII, враховуючи зміни, внесені Законом України від 7 червня 2018 року N 2454-VIII).

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (пункт 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Крім того, відповідно до статті 7 зазначеного Закону до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належали, зокрема встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону (п.2); затвердження норм споживання та якості житлово-комунальних послуг, контроль за їх дотриманням (п.3);визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства (п.4).

В силу приписів статті 19 Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

10.04.2014 року ст. 19 Закону доповнено частиною 4, якою встановлено, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація ).

Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону виконавець зобов`язаний підготувати та укласти договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Цьому праву споживача кореспондує обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (пункт 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форми власності, врегульовані Законом України «Про теплопостачання».

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право на отримання обсягів теплової енергії згідно з параметрами відповідно до договорів, а також норм і правил.

Згідно з частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

В силу положень ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати такі послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом п. 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до п. 20 Правил надання послуг із централізованого опалення плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції, тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

З 10 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, відповідно до пунктів 1 та 2 Прикінцевих та Перехідних положень якого цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом, крім пункту 7 частини першої, пункту 10 частини другої та пункту 2 частини четвертої статті 7, частини третьої статті 11, абзаців першого та другого частини п`ятої статті 18, частини першої статті 26, які вводяться в дію з 1 січня 2019 року. Визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про житлово-комунальні послуги" з дня введення в дію цього Закону.

Відповідно до цього закону, до житлово-комунальних послуг належать, зокрема послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води (п.3 ч.1 статті 5), споживач наділений правом отримання житлово-комунальних послуг, відповідно покладений на споживача обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг (стаття 7).

Згідно зі статтею 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю для настання відповідних правових наслідків.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок договору або закону.

Судом встановлено, що власником квартири є ОСОБА_1 і відповідно до закону зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1,5 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. Відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Пунктом 1 частини 3 статті 24 Закону України «Про теплопостачання», встановлений обов`язок споживача теплової енергії - своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Судом встановлено, що договір між сторонами про надання послуг з постачання теплової енергії не укладався.

Однак, відсутність укладеного між сторонами договору на надання послуги з постачання теплової енергії не звільняє споживача послуги, в даному випадку відповідача ОСОБА_1 , від обов`язку здійснювати своєчасну оплату за отримані послуги.

Обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст.19 Закону України «Про теплопостачання».

Встановлено, що відповідач не здійснював оплату за постачання теплової енергії за період з липня 2018 року по 31.06.2021 року, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість за послугу з постачання теплової енергії в сумі 14 391,09 грн, що підтверджено наданим позивачем розрахунком заборгованості.

Відповідачем ОСОБА_1 заявлено про застосування строків позовної давності у стягненні боргу за період до 01.07.2018 року в розмірі 2989,38 грн.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

За ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Із розрахунку заборгованості встановлено, що заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.07.18 р. по 01.07.2021 р. становить 14391,09 грн.

Однак, згідно зазначеного розрахунку станом на 01.07.2018 р. уже існувала заборгованість у сумі 2989,38 грн.

Враховуючи, що з позовом до суду ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося 18 серпня 2021 року, суд правильно застосував наслідки спливу позовної давності щодо боргу, який виник до липня 2018 року, та стягнув з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за послуги з теплопостачання в межах трирічного строку позовної давності, за період з 01 липня 2018 року по 01 липня 2021 року в сумі 11401,71 грн (14391,09 2989,38).

Доводи апелянта про те, що його квартира відключена від отримання послуг теплопостачання, тому у нього не виникло обов`язку по сплаті послуг, не заслуговують на увагу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 грудня 2021 року у справі № 607/25229/18 (провадження № 61-13855св19) зроблено висновок, що «відповідно до Порядку № 4 від 22 листопада 2005 року для вирішення питання відключення споживача від мережі централізованого опалення він повинен звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі з відповідною письмовою заявою. Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляється протоколом. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект. По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання. Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року № 169 внесено зміни до Порядку від 22 листопада 2005 року № 4, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Отже, відключення споживачів від мережі централізованого опалення відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, з вчиненням в подальшому дій споживачем з дотриманням визначеної Порядком № 4 від 22 листопада 2005 року процедури. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1192цс15, постановах Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі № 209/4950/15-ц (провадження № 61-12661св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 683/2223/17 (провадження № 61-44982св18), від 18 вересня 2019 року у справі № 215/1724/16-ц (провадження № 61-1632св18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов правильного висновку про те, що відповідачем не дотримано визначеної Порядком № 4 від 22 листопада 2005 року процедури та не надано до суду акта встановленої форми, затвердженого комісією з розгляду питань, пов`язаних з відключенням споживачів від мереж центрального опалення, який є підставою для відключення від мереж.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року у справі № 953/24063/19 (провадження № 61-5095 св 21) вказано, що «17 вересня 2019 року набрав чинності наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2019 року № 169 «Про затвердження Порядку відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води» (далі - Порядок № 169). Пункт 1 розділу ІІІ Порядку № 169 визначає, що власники квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, приєднаного до мережі (системи) централізованого опалення (теплопостачання) (далі - ЦО) та системи (мережі) постачання гарячої води (далі - ГВП), мають право відокремити (відключити) свою квартиру чи нежитлове приміщення від ЦО та ГВП у разі, якщо на день набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не менше як половина квартир та нежитлових приміщень цього будинку відокремлена (відключена) від ЦО та ГВП, та влаштувати систему індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні. Для відокремлення (відключення) від ЦО та ГВП власник квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку звертається до органу місцевого самоврядування з письмовою заявою в довільній формі із зазначенням причини відокремлення (відключення) та подає інформацію про намір влаштування системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) такої квартири чи нежитлового приміщення (пункт 3 розділу ІІІ Порядку № 169). Заява про відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення багатоквартирного будинку від ЦО та ГВП передається на розгляд постійно діючої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води (пункт 4 розділу ІІІ Порядку № 169). Для відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення власник забезпечує розроблення проєкту відокремлення (відключення) квартири чи нежитлового приміщення від ЦО та ГВП, який виготовляється відповідно до державних будівельних норм і правил та має забезпечити ізоляцію транзитних стояків, а також, у разі потреби, перенесення транзитних стояків. За потреби, власник забезпечує виготовлення проєкту встановлення системи індивідуального теплопостачання (опалення та/або гарячого водопостачання) у такій квартирі чи нежитловому приміщенні, виготовленого відповідно до державних будівельних норм і правил (пункт 7 розділу ІІІ Порядку № 169).

Отже, відключення споживачів від мережі централізованого опалення відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади».

Однак, в матеріалах справи відсутній такий акт, відповідачем не доведено належними засобами доказування, що відключення від мереж централізованого опалення в його квартирі відбулось у порядку, встановленому законом.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності належних доказів відключення квартири від мереж централізованого опалення, зазначивши, що самовільне відключення від мереж не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Відповідачем не дотримана процедура відключення від системи централізованого опалення та гарячого водопостачання будинку, а надані відповідачем докази (заява до ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» із проханням припинити послуги теплопостачання, акт про обстеження та акт про самовільне відключення від опалення) не є належними та допустимими доказами, оскільки вони не підтверджують законність відключення квартири відповідача від системи центрального опалення, з отриманням дозволу у передбаченому законом порядку, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно з`ясував обставини справи, а тому рішення суду слід залишити без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В.Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 10 травня 2022 року.