Справа № 341/195/21
Провадження № 22-ц/4808/388/22
Головуючий у 1 інстанції МЕРГЕЛЬ М. Р.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчук-Філімон Наталії Мирославівни на рішення Галицького районного суду, ухвалене суддею Мергелем М.Р. 20 грудня 2021 року в м. Галичі, повний текст якого виготовлено 28 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Галицької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Залуквянської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач з 1988 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 . Вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, взаємні права та обов`язки як подружжя. Про дані факти свідчить також довідка Залуквянської сільської ради №1192 від 19.11.2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Позивач проводила його поховання.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на спадкове майно за законом, оскільки заповіт від його імені не сладався і не посвідчувався.

Позивач вважає, що є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , оскільки проживала зі спадкодавцем до дня його смерті більше 5 років. А також ввжається такою, що прийняла спадщину, бо на момент смерті спадкодавця постійно проживала разом із ним як одна сім`я (більше 5 років). Вона звернулася до нотаріуса із заявами про відкриття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю рішення суду, яке б підстверджувало факт проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем не менше 5 років до часу відкриття спадщини, а також правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Зазначає, що спадковим майном після смерті ОСОБА_5 є будинок садибного типу АДРЕСА_1 ; земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,18 га, що розташована на території Залуквянської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть №16, однією сім`єю більше п`яти років, а саме: з 1988 року до часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати нерухоме майно: будинок садибного типу АДРЕСА_1 та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,18 га, що розташована на території Залуквянської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини спільно нажитого вказаного нерухомого майна та на 1/8 частину даного спадкового майна в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Галицького районного суду від 20.04.2021 року замінено відповідача у справі - Залуквянську сільську раду на її правонаступника - Галицьку міську раду.

Ухвалою Галицького районного суду від 09.06.2021 року залучено до участі у справі співвідповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Галицького районного суду від 20.12.2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Шевчук-Філімон Н.М. подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи.

Зазначає, що те, що позивач ОСОБА_1 з 1988 року проживали однією сім`єю як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, купували разом речі, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки як подружжя, свідчить довідка Залуквянської сільської ради від 19.11.2020 року №1192, яка була додана до матеріалів справи.

Після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_1 у відповідності до ст. 1264 ЦК України є спадкоємицею четвертої черги, оскільки проживала зі спадкодавцем до дня його смерті більше п`яти років, тобто з 1988 року до дня його смерті. Також вона вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця постійно проживала разом із ним як одна сім`я.

Вважає, що при постановленні рішення судом першої інстанції не надано належної оцінки показам свідків, які стверджували, що ОСОБА_5 з 1988 року і до дня смерті поживав з ОСОБА_1 у належному їй житловому будинку, вони вели спільне господарство та разом будували будинок, який у 2007 році було зареєстровано за спадкодавцем. Також суд не звернув уваги на те, що відповідачі - дочки спадкодавця визнали той факт, що їхній батько з 1986 року не проживав разом із ними, а жив з ОСОБА_1 як чоловік та дружина.

В той же час свідчення відповідачів про те, що останній час перед смертю ОСОБА_5 жив окремо від позивача не заслуговують на увагу, оскільки з часу здачі в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 і ОСОБА_5 і ОСОБА_1 обоє час від часу відвідували його, підтримували господарство, обробляли земельну ділянку біля нього, а інколи залишалися там на ночівлю.

Також після смерті ОСОБА_5 саме ОСОБА_1 здійснила його поховання, а пізніше - встановлення пам`ятника. Натомість діти спадкоємця ні за життя не цікавилися ним, ні після смерті не приїжджають на його могилу.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали відзиви на апеляційну скаргу, в якиз зазначили, що матріали справи містять достатнього доказів того, що ОСОБА_5 з 2007 року проживав за місцем реєстрації в будинку АДРЕСА_1 , який сам збудував. Натомість позивачем та її представником не доведено факт проживання зі спадкодавцем після 2010 року, а долучені спільні фото стосуються попереднього періоду. Також судом вірно встановлено, що спадкове майно померлого не може бути спільною сумісною власністю з позивачем, оскільки ОСОБА_5 до 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , а спадщина відкрилась менш, ніж через п`ять років після розірвання такого шлюбу. Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 25.04.2019 року у справі №759/4596/18. Вважають, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

В судове засідання апеляційного суду позивач та її представник не з`явилися. Представник позивача - адвокат Шевчук-Філімон Н.М. вчетверте подала клопотання про відкладення розгляду справи.

Беручи до уваги строки розгляду справи, визначені ч. 1 ст. 371 ЦПК України, з урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Представник відповідача - ОСОБА_2 - адвокат Вилка О.С. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача - Галицької міської ради в судове засіданні не з`явився, подав клопотання про розгляд справи в їх відсутності.

Інші відповідачі в судове засіданні не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Вилки О.С., дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 26.06.2020 року (т. 1, а.с. 9).

Встановлено також, що рішенням Залуквянської сільської ради від 04.12.2008 року ОСОБА_5 було передано у власність безоплатно земельну ділянку для будівництва і осблуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,14 га та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,18 га (т. 1, а.с. 19).

В 2015 році ОСОБА_5 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки для будівництва і осблуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,14 га та 24.11.2015 року зареєстровано за ним право власності на дану земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:1072 (т. 1, а.с. 14-32).

За змістом Довідки Залуквянської сільської ради від 19.11.2020 року №1192 ОСОБА_5 з 1988 року по 15.11.2007 року був зареєстрований та постійно проживав в АДРЕСА_1 разом із цивільною дружиною ОСОБА_1 однією сім`єю (т. 1, а.с. 33).

Згідно Довідки Залуквянської сільської ради від 19.11.2020 року №1193 за померлим ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 рахується земельна ділянка для будівництва і осблуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій побудована господарська будівля, що використовувалась під житло (т. 1, а.с. 33).

А згідно копії Довідки Залуквянської сільської ради від 19.11.2020 року №1194 ОСОБА_5 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 . На день смерті проживав один. Заповіт від його імені виконавчим комітетом сільської ради не посвідчувався (т. 1, а.с. 52).

20.01.2021 року ФОП ОСОБА_7 на замовлення ОСОБА_1 виготовлено Технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10-12). А 21.01.2021 року ТОВ «Оціночна компанія «Вектор» на замовлення ОСОБА_1 складено Звіт про оцінку даного будинку, відповідно до якого його ринкова вартість становить 35000,00 грн. (т. 1, а.с. 13).

За змістом відповіді Галицької районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області №102/02-14 від 18.02.2021 року на запит суду та копій спадкової справи №332/2020 із заявами про прийняття спадщини на спадкове майно за законом після смерті ОСОБА_5 звернулися: ОСОБА_1 , дочка спадкодавця ОСОБА_2 . Із заявами про відмову від спадщини в користь ОСОБА_2 звернулись: дочка спадкодавця ОСОБА_3 , дочка спадкодавця ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 47-68).

Як вбачається із заяв сестри ОСОБА_5 - ОСОБА_8 від 16.07.2021 року, племінника ОСОБА_9 , зятя ОСОБА_10 , ОСОБА_5 з 2010 року до дня смерті проживав сам за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки з його слів в нього з ОСОБА_1 були постійні конфлікти різного роду. Вони в свою чергу часто провідували його, допомагали по господарству (т. 1, а.с. 97, 114, 115).

Згідно відповіді на адвокатський запит філії АТ «Приварпаттяобленерго» «Північна» №11678/508 від 10.08.2021 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 підключено до електромережі 20.04.2004 року. Особовий рахунок зареєстровано на ОСОБА_5 . Споживання електричної енергії припинено у липні 2020 року (т. 1, а.с. 111).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач до позову не надала доказів звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та отримання відповідної відмови, що свідчить про недотримання установленого порядку захисту реалізації свого права на спадщину. Також вона не довела наявність між нею та ОСОБА_5 протягом останніх п`яти років до дня відкриття спадщини усталених відносин, які притаманні подружжю, зокрема ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї тощо. Тому вимога про встановлення юридичного факту спільного проживання однією сім`єю більше п`яти років, а саме з 1988 року і до часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_3 з ОСОБА_5 задоволенню не підлягає. А з огляду на те, що ОСОБА_5 з 1970 року до 24 серпня 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , з вказаного періоду і до дня відкриття спадщини не перебував у офіційно зареєстрованому шлюбі, не проживач з позивачем однією сім`єю як подружжя не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, право власності на спірні об`єкти нерухомого майна за життя у встановленому законодавством порядку не оформив, права на спірний будинок та спірну земельну ділянку у нього виникли після 2007 року, тобто після закінчення фактичного спільного проживання з ОСОБА_1 , то відсутні підстави і для задоволення позовної вимоги про визнання права спільної сумісної власності на 1/2 частину спадкового майна згідно з приписами статті 74 СК України. Крім того, відповідачі у справі є дітьми спадкодавця і спадкоємцями за законом першої черги, а ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/8 спадкового майна як спадкоємця за законом четвертої черги.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

В постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №712/11298/20 (провадження №61-12347св21) зазначено, зокрема, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати зміст частини другої статті 3 СК України, відповідно до якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 і 4 ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частини перша та друга статті 21 СК України).

Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом наведених норм, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18), та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі №186/421/17 (провадження №48280св18); від 09 червня 2021 року у справі №346/5702/18 (провадження №61-17111св20) та від 01 вересня 2021 року у справі №523/9720/17 (провадження №61-7715св21).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не вказують на те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (див. постанову Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15-ц).

Лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (див. постанову Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі №204/6931/20).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилалася на те, що про факт її спільного зі спадкодавцем проживання свідчать долучена до матеріалів справи довідка Залуквянської сільської ради від 19.11.2020 року №1192, покази свідків, спільні фотокартки. Також відповідачі по справі - дочки спадкодавця визнали той факт, що їхній батько з 1986 року не проживав разом із ними, а жив з ОСОБА_1 .

Однак у згаданій Довідці Залуквянської сільської ради від 19.11.2020 року №1192 зазначено, що ОСОБА_5 був зареєстрований та постійно проживав в АДРЕСА_1 разом із цивільною дружиною ОСОБА_1 з 1988 року по 15.11.2007 року (т. 1, а.с. 33). А згідно копії Довідки Залуквянської сільської ради від 19.11.2020 року №1194 ОСОБА_5 на день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) постійно проживав один та був зареєстрований в АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 52).

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що долучені позивачем до матеріалів справи фотокартки відносяться до ранішого періоду, ніж п`ять років до дня смерті спадкодавця (до 2010 року).

Крім того, згідно вищевказаної практики Верховного Суду спільні фотографії, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

Що стосується доводів апелянта про те, що судом не враховано покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , то такі є безпідставними. Судом зазначено, що дані особи (сусіди позивача) були допитані як свідки з попередженням про кримінальну відповідальність, та вказали на те, що ОСОБА_5 приблизно в 2012 році пішов жити у будинок АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 приходила до нього, а він приходив до неї; останню зиму проживав у позивача.

Таким чином зазначені покази свідків також не підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 останні п`ять років до дня його смерті.

Натомість показами інших свідків ( ОСОБА_10 - зятя та ОСОБА_9 - племінника померлого), поясненнями відповідачів та іншими матеріалами справи стверджується, що з 2010 року ОСОБА_5 проживав один по АДРЕСА_1 .

Вказаними особами не заперечується, що у даний період часу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 інколи приходили один до одного, допомагали по господарству. Однак такі обставини не можуть свідчити про спільне проживання сторін одніє сім`єю.

З огляду на зазначене, встановивши відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , наявності в них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_5 однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини та, відповідно, визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом.

Крім того, відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. А відповідач ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги не усунена від права на спадкування, прийняла спадщину та не відмовлялася від неї; інші спадкоємці першої черги відмовилися від спадщини на її користь.

Що стосується вимоги позивача про визнання спадкового майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 його частину, то суд першої інстанції також правильно взяв до уваги, що ОСОБА_5 до 14.07.2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , укладеному 16.05.1970 року. Рішення суду про розірвання цього шлюбу набрало законної сили 24.08.2015 року.

Отже у відповідності до вимог статті 74 СК України таке майно не може бути визнане спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Крім того, доказів вкладення коштів чи праці позивача у створення такого майна матеріали справи також не містять, а права на спірні будинок та земельну ділянку у спадкодавця виникли після 2007 року, тобто після закінчення фактичного спільного проживання з ОСОБА_1 , проте у період перебування в офіційно зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 .

Таким чином рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування апеляційним судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених у встановленому законом порядку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчук-Філімон Наталії Мирославівни залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 15 вересня 2022 року.