Справа № 334/9823/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк А.В.,

за участю секретаря - Бовкун М.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із вказаною позовною заявою.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2022 року дану справу було направлено за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва.

В позовній заяві позивач просить: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором (анкетою-заявою) від 05 серпня 2014 року в сумі 57131, 47 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору (анкети-заяви) від 05 серпня 2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем, ОСОБА_1 було надано кредиті кошти.

Як зазначає позивач, з його боку були виконані умови договору та перераховані кошти, а відповідач їх отримав. Але відповідач свої зобов`язання за кредитним договором порушив та кошти згідно умов договору не повернув.

А тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилась станом на 07 грудня 2021 року по кредитному договору в розмірі: 45158,45 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 11973,02 грн. - заборгованості за простроченими відсотками, що всього становить 57131, 47 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2022 року дану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Вказаною ухвалою сторонам встановлено строки для подання відповідних заяв по суті.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 вересня 2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження з призначенням судового засідання.

Відповідач належним чином повідомлений про розгляд даної справи.

Як вбачається, в матеріалах справи наявний відзив відповідача на наведену позовну заяву. В той же час, після прийняття даної справи до розгляду Дніпровським районним судом м. Києва, до суду також надійшов відзив відповідача на даний позов. У своїх відзивах відповідачка просить відмовити у задоволенні даного позову, у зв`язку з тим, що заявлені вимоги позивача є безпідставними. Як зазначає відповідачка, в даному випадку, позивач не надав суду доказів, що підписуючи кредитний договір (анкету-заяву) відповідач був ознайомлений з умовами надання кредиту. Зокрема, на думку відповідачки, витяг з умов договору та тарифи надання кредиту, розробляються безпосередньо банківською установою, а отже мають бути зрозумілими усім споживачам і повинні бути доведені до їх відома. Однак, як вказує відповідач, оскільки такі правила (витяг та тарифи) надання кредиту розміщені на сайті банківської установи та постійно змінюються, то в даному випадку суду не надано доказів, що на момент підписання спірної анкети-заяви, існували ті самі правила надання кредиту, які розміщені на сайті на теперішній час. Крім того, відповідачка зазначає, що в даному випадку, при підписанні анкети-заяви, їй не було надано умов кредитування, з яких можливо було б встановити розмір процентів за користування кредитом, штрафів, пені та неустойки, не було зазначено порядок користування кредитними коштами, а також не вказано кредитний ліміт. При цьому, на думку відповідача, роздруківка із сайту позивача, яка містить умови кредитування, не може бути належним та допустимим доказом того, що відповідач дійсно ознайомлений з такими умовами та, що на момент укладання кредитного договору, діяв саме такий порядок кредитування. Разом з тим, як стверджує у відзиві відповідачка, процентні нарахування за кредитом здійснювалися банком за підвищеною ставкою, а тому сума заборгованості, яка зазначена банком у позові не відповідає дійсності. При цьому, відповідачка зазначає, що у період з 05 серпня 2014 року по 30 червня 2019 року, нею було сплачено кошти в сумі 61143,41 грн. в погашення заборгованості за тілом кредиту, а тому станом на 30 червня 2019 року у неї була взагалі відсутня заборгованість по даному кредитному договору, що фактично свідчить про відсутність підстав для задоволення даного позову.

При цьому, в матеріалах справи містилась відповідь на відзив від позивача, яка була подана до Ленінського суду м. Запоріжжя 16 лютого 2022 року, крім того відповідачем до Дніпровського районного суду міста Києва також була направлена відповідь на відзив.

У даній відповіді на відзив позивач зазначає, що доводи відповідачки щодо відсутності у неї кредитної заборгованості та її необізнаності про умови кредитування - є помилковими та не відповідають дійсності. Зокрема, як вказує позивач, позичальник активно користувався наданими йому кредитними коштами, про що свідчить відповідна виписка по рахунку відповідача та розрахунок заборгованості, а тому зауважує, що розмір заборгованості по кредиту, який утворився у позичальника, внаслідок прострочення ним зобов`язань за кредитним договором - є обґрунтованим. Крім того, згідно виписки по рахунку відповідача, останній до певного періоду часу виконував свої зобов`язання по кредиту, а отже, на думку позивача, був обізнаний про умови надання кредиту та наявність у нього заборгованості. При цьому, позивач посилаючись на умови кредитування та правила надання кредиту (Витяг та Тарифи), зазначає, що відповідно до вказаних умов, банк дійсно змінив процентну ставку за користування кредитними коштами позичальником, про що було видано відповідний наказ. На думку позивача, відповідач був повідомлений про вказані зміни до порядку надання кредитних коштів, оскільки був обізнаний про умови такого кредитування, підписавши анкету-заяву. Як зазначає позивач, підписуючи анкету-заяву, позичальник фактично приєднується до умов та правил надання банківських послуг, що свідчить про його обізнаність щодо умов кредитування та внесення змін до них. Позивач стверджує, що дані умови та зміни позичальник не оспорював, до банківської установи не звертався, а отже погодився з ними. Таким чином, за наведених обставин, через неналежне виконання позичальником умов договору, у відповідача утворилась заборгованість по вказаному кредитному договору, а тому в даному випадку позивач просить задовольнити позовні вимоги і стягнути з відповідачки наявний борг за вказаним кредитним договором.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

В той же час, слід зауважити, що на території Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 05 серпня 2014 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) було укладено кредитний договір у вигляді Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За даною заявою Банк надав Позичальнику кредитні кошти (а.с. 15).

Дана заява, що фактично є кредитним договором, підписана ОСОБА_1 . Як зазначено у заяві, ОСОБА_1 ознайомилась і згодна із Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Однак як вбачається з матеріалів справи, зазначені Умови та Правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, а тому суд не може їх прийняти до уваги як належні докази домовленості сторін про істотні умови договору. Крім того, Тарифи банку, які були надані позивачем до позовної заяви також не містять підпису відповідача.

В той же час, згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 07 грудня 2021 року становить 57131, 47 грн., що складається з: 45158,45 грн. - заборгованості за тілом кредиту та 11973,02 грн. - заборгованості за простроченими відсотками.

Як вбачається з наданої позивачем банківської виписки по рахунку, Позичальник користувався кредитними коштами.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Так, як вбачається з матеріалів справи, у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 05 серпня 2014 року процентна ставка щодо користування кредитними коштами зазначена не була.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальником), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 серпня 2014 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку та інші умови.

Однак, матеріали даної справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, варто зазначити, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (05 серпня 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (16 грудня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 серпня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети.

А тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, з врахуванням встановленого, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами (заборгованості за простроченими відсотками).

Також, варто зауважити, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 05 серпня 2014 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Крім того, вбачається, що звертаючись з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що у позичальника наявна заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, зокрема 11973,02 грн.

В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ).

Згідно п. 22 частини 1 указаного Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі за №342/180/17 від 03.07.2019 року, у випадку непогодження в анкеті-заяві ціни договору (у тому числі в частині сплати процентів за користування кредитними коштами) відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальником кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ) про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Так, варто зауважити, що позивач має право забезпечити свої права і інтереси на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України лише після спливу визначеного договором строку кредитування або в разі пред`явлення достроково вимоги.

При вирішенні питання про стягнення річних нарахованих, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц, яким роз`яснено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що пред`являючи вимоги по ст. 625 ЦК України, позивачем не наведено ані дати закінчення строку кредитування, ані належного розрахунку, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося як мінімум з дати звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості, в разі пролонгації договору.

В той же час, ч. 2 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, з огляду на частину другу статті 530 ЦК України, суд приходить до висновку про наявність обгрунтованих підстав про стягнення в примусовому порядку з відповідача на користь позивача суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 45158,45 грн.

При цьому, слід зауважити, що посилання відповідача на те, що ним було виплачено заборгованість по тілу кредиту в період з 05 серпня 2014 року по 30 червня 2019 року у сумі 61143,41 грн., не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, а отже суд позбавлений можливості встановити, що у відповідача відсутня заборгованість за непогашеним тілом кредиту, або остання є меншою, ніж та, що визначена розрахунком заборгованості, наданого позивачем.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 11973,02 грн. заборгованості за простроченими відсотками є необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки умови про її нарахування, та розмір підписаною позичальником анкетою-заявою та Витягом з Умов не передбачені, доказів щодо встановлення між сторонами процентної ставки за користування кредитом до суду не надано.

Крім того, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.525,526,549 ЦК України, ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, адреса: вул. Грушевського, 1 Д, м. Київ, 01001) заборгованість за кредитним договором (анкетою-завою) від 05 серпня 2014 року станом на 07 грудня 2021 року в сумі 45158 (сорок п`ять тисяч сто п`ятдесят вісім) гривень 45 копійок та судовий збір у розмірі 1794,21 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.В. Слободянюк