П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2022 року м. Київ

Справа № 225/249/21

Провадження: № 22-ц/824/2029/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Левенця Б.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Фареник Ольги Петрівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Саадулаєва А.І.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ТОВ «ФК «Есаймент» звернулось до суду із вказаним позово мотивуючи свої вимоги тим, що 02.02.2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» укладено договір кредиту на суму 65000,00 грн. В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_2 02.02.2011 року було укладено договір поруки № РХ029031.3035.001. Однак, ОСОБА_1 не виконує умови взятого на себе зобов`язання, у зв`язку з чим, станом на 13.09.2019 року у нього виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 144 838,22 грн, з яких: 9148,65 грн - поточна заборгованість; 33602,61 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 19,78 грн - прострочена заборгованість за процентами по кредиту; 41509,00 грн - прострочена заборгованість за комісією по кредиту; 60558,18 грн - заборгованість за штрафами та/або пенею. 13.09.2019 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ТОВ «ФК «Есаймент» укладено договір про відступлення прав вимоги №147 від 13.09.2019 року, відповідно до якого було відступлено, зокрема, право вимоги за кредитним договором № IKIPKG.3032.001 від 02.02.2011 року та усіма забезпечувальними договорами. За наведених обставин, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № IKIPKG.3032.001 від 02.02.2011 року в сумі 144 838,22 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» задоволено.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» 144 838,22 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» судовий збір у розмірі 1135,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» судовий збір у розмірі 1135,00 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Фареник О.П. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, недотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що кредитний договір містить велику кількість пунктів, якими передбачено нарахування штрафів та пені, однак позивачем у розрахунку заборгованості не визначено за які саме порушення, в якому розмірі були нараховані штрафи. Вказала, що один лише розрахунок заборгованості не може бути доказом розміру заборгованості, оскільки жодним іншим доказом не підтверджений. Також зазначила, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки останній платіж за кредитним договором відповідачем був внесений у жовтні 2014 року. Поза увагою суду першої інстанції залишилось і те, що відповідач є внутрішньо переміщеною особою, а тому за невиконання чи неналежне виконання такою особою зобов`язань за кредитним договором не нараховується неустойка (пеня, штраф), не настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та процентів річних від простроченої суми, не застосовуються інші санкції майнового характеру.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше став розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 02.02.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір № IKIPKG.3032.001 на суму 65 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, терміном до 01.02.2021 року (пункт 1.1.2. договору) зі сплатою 0,001% річних (пункт 1.1.3. договору).

Також, 02.02.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» (банк) та ОСОБА_2 (поручитель) укладено договір поруки № РХ029031.3035.001, за яким поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісії, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови погашення та сплати яких встановлюються кредитним договором № IKIPKG.3032.001 від 02.02.2011 р. (пункт 1 договору), у випадку невиконання позичальником зобов`язань позичальник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники (пункт 4 договору).

13.09.2019 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» укладено договір про відступлення прав вимоги № 147, за умовами якого ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» відступило шляхом продажу ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» права вимоги, що належали банку за відповідними договорами, у тому числі, права вимоги за кредитним договором № IKIPKG.3032.001 від 02.02.2011 року та усіма забезпечувальними договорами.

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 13.09.2019 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 144 838,22 грн, яка відповідно до розрахунку складається із поточної заборгованості за основним зобов`язанням - 9 148,65 грн, простроченої заборгованості за основним зобов`язанням - 33 602,61 грн, процентів - 19,78 грн., комісії - 41 509 грн та штрафів та/або пені - 60 558,18 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 порушувалося зобов`язання з повернення коштів за кредитним договором та сплаті процентів за користування ними, що встановлені умовами договору.

Щодо застосування строку позовної давності, суд зазначив, що перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, тобто, 01.02.2021 року, а тому позивачем не пропущено строк позовної давності.

Перевіряючи вказані висновки в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК).

Стаття 554 ЦК України встановлює, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18).

У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості боржником здійснено 01 серпня 2014 року.

Відповідно до пункту 3.1.9 кредитного договору від 02 лютого 2011 року № № IKIPKG.3032.001, банк має право достроково стягнути кредит, проценти і комісії в порядку, передбаченому пунктами 2.10, 2.11, 3.1.5., 3.1.6, при настанні умов, передбачених пунктом 3.1.11 договору, зокрема, порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, у т.ч. при порушенні цільового використання коштів.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 02 вересня 2014 року за № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Згідно з пунктом 4.2 частиною другою статті 1 вказаного Закону визначено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Відповідно до статті 2 Закону України від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Про неухильне дотримання вимог Закону України від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» неодноразово наголошував банкам України і Національний банк України у своїх листах від 13 жовтня 2014року № 47-411/58939 та від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483.

Як визначено у прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (стаття 11) дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення.

Місто обласного значення - м. Донецьк (Донецька міська рада) входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р.

Як убачається із кредитного договору та договору поруки, позичальник ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , поручитель ОСОБА_2 зареєстрована у АДРЕСА_2 .

Ураховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що нарахування неустойки (пені та штрафів) за кредитним договором від 02 лютого 2011 року, яка утворилась станом на 01 серпня 2014 року у розмірі 60 541,39 грн, є неправомірним, а тому висновки суду першої інстанції в частині вирішення вказаних позовних вимог є помилковими.

Також помилковими колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення комісії за кредитним договором з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 234/169/15-ц (провадження № 6?1746цс16).

У пункті 1.1.5 кредитного договору сторони погодили, що позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1,03 % від суми кредиту за договором, щомісяця в період сплати. Сплата комісії здійснюється в гривні.

Суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені умовами кредитного договору, не врахував, що нарахування винагороди за резервування коштів (комісії) суперечить вимогам чинного законодавства України. Банк не мав права встановлювати такі платежі, оскільки вони покладають на позичальника обов`язок компенсувати можливі фінансові ризики банківської установи, а тому позовні вимоги банку в частині стягнення простроченої комісії у розмірі 41 509 грн також не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення тіла кредиту та відсотків колегія суддів виходить з наступного.

Матеріали справи свідчать, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач заявив про застосування строку позовної давності.

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальнапозовна давністьдо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповіднодо статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Як слідує з умов кредитного договору, сторони погодили, що період сплати кредиту, комісії та відсотків з 1-го по 5-те число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання даного договору. При несплаті кредиту, комісії та відсотків у зазначений строк вони вважаються простроченими. Повернення кредиту здійснюється шляхом здійснення платежу та транзитний рахунок, зазнчений у п. 1.3, згідно графіку погашення, який є невідємною частиною цього договору.

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами, то незалежно від визначення у договорі строку кредитуванняправо позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі№ 6-2462цс16.

Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання з повернення кредиту та зі сплати процентів з 1-го по 5-те число кожного поточного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це встановив суд першої інстанції.

Позивач звернувся до суду з позовом у січні 2021 року, тобто, після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів за період з 01.03.2011 року по 01.01.2018 року включно, а тому колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором за вказаний період, у зв`язку зі спливом позовної давності.

Разом з тим, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за щомісячними платежами за період з лютого 2018 року по вересень 2019 року, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 24 230 грн та заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 0,25 грн.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо неналежності розрахунку заборгованості як доказу, колегія суддів відмічає, що визначений у розрахунку розмір заборгованості узгоджується з умовами кредитування, містить всю необхідну інформацію. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, а тому відсутні підстави вважати такий розрахунок неналежним доказом заборгованості. Окрім того, відповідачем факт отримання грошей за кредитним договором не заперечується, а навпаки підтверджується як у поданому відзиві на позовну заяву, так і у апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задволелння позову.

Згідно ч.ч. 1, 10, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як убачається із матеріалів справи, за подання позовної заяви позивачем судовий збір сплачено у розмірі 2270 грн. Відповідачем за подання апеляційної скарги судовий збір сплачено у розмірі 3405 грн.

З урахування часткового задоволення позовних вимог та часткового задоволення вимог апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених вимог з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Есаймент» підлягає стягненню 379,54 грн (16,72%), а з ТОВ «ФК «Есаймент» на користь ОСОБА_1 - 2835,68 грн (78,67%).

Отже, відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з ТОВ «ФК «Есаймент» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню різниця витрат по сплаті судового збору у розмірі 2456,14 грн.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382-384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну адвоката Фареник Ольги Петрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» (, місуезнаходження: м. Київ, вул. Кловський зквіз, 7, пов. 5) заборгованість за кредитним договором № IKIPKG.3032.001 від 02.02.2011 року станом на 13.09.2019 року у розмірі 24 230,15 грн (двадцять чотири тисячі двісті тридцять) грн 15 коп, з яких: 24 230 грн - основна заборгованість за кредитом, 0,15 грн - відсотки за користування кредитом.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент»(, місуезнаходження: м. Київ, вул. Кловський зквіз, 7, пов. 5) на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2456,14 (дві тисячі чотириста п`ятдесят шість) грн 14 коп

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді О.В. Борисова

Б.Б. Левенець